Емил Брагински, Елдар Рязанов
Ирония на съдбата
или Честита баня

Превод от руски: Иван Тотоманов, 1988

chitanka.info

Не е ясно защо хората се радват на Новата година, вместо да плачат.

Като си помислиш, този празник всъщност е печално събитие в нашия кратък живот. Защото всички ние правим още една крачка към фаталния край. А самата процедура по посрещането на Новата година прави крачката още по-голяма. Вместо да спят и да си пазят здравето, хората цяла нощ преяждат и вдигат гюрултия. В чест на този съмнителен празник се организира масово унищожение на алкохол и борбата с него се води до последната капка.

Посрещането на Нова година винаги е забулено с тайнственост и надежда за щастие. Именно на Нова година понякога стават съвсем невероятни неща, каквито никога не могат да станат в една обикновена, никаква нощ.

Нашата не твърде вероятна и въпреки това достоверна история започна на 31 декември, десет часа преди Новата година.

В един нов-новеничък микрорайон в покрайнините на Москва, в блоковете, еднакви като бирени шишета, с две думи, във вечните бели едро- или дребнопанелни блокове кипеше трескава подготовка за посрещането на Нова година. Във всички апартаменти се въртяха баници, правеха се салати, печаха се пуйки (а където не бяха намерили пуйка, печаха други важни птици), разбиваше се майонеза за мезетата, водката и шампанското се изнасяха по балконите и, от ясно по-ясно, елхите — естествени или синтетични — се украсяваха с лъскави шарени играчки.

Блок 25 на Трета Строителна днес празнуваше двоен празник — и Нова година, и новите жилища. А щом жилищата са нови, значи обитателите им са се нанесли съвсем скоро. Едно счупено, друго потрошено, всичко разхвърляно къде ли не, струпано едно връз друго, мебелите сложени как да е, половината полилеи незакачени, в едни апартаменти — пердетата вече на прозорците, а в други — още по куфарите. Нов блок, нов дом, нов живот, нов късмет.

Сигурно затова хирургът Евгений Лукашин — среден на ръст, със средна заплата (че колко да му плащат на човек, задето реже живи хора?), на средна възраст (към четирийсетте), — замаян покрай пренасянето, седеше в новия си апартамент (№12) в опасна близост с една красива млада жена, която се казваше Галя. Симпатичната му майка — Марина Дмитриевна — благоразумно се укриваше в кухнята.

— Женя — лукаво почна Галя, — искам да ти предложа нещо съвсем неочаквано.

Лукашин беше искрено заинтригуван.

— Ти ме плашиш!

— Хайде да посрещнем Новата година заедно!

Лукашин обаче не беше от най-досетливите.

— Че нали я посрещаме заедно!

— Не ме разбираш. Хайде да бъдем съвсем заедно и да не ходим у семейство Катанян! — На Галя много й се щеше да се прехвърли от крилото на приятелките в крилото на съпругите.

На вратата се звънна. Майката, която до този момент следеше разговора — за едно съвременно жилище е характерна и съвременна звукопроводимост, — недоволно се надигна и отиде да отвори.

— ЧНГ предварително, Марина Дмитриевна — весело й каза охраненият бузест Павел Судаков, приятел на Евгений Лукашин още от училище. Явно се канеше да влезе, но Марина Дмитриевна самоотвержено му препречи пътя.

— Я по-тихо! Какво си се развикал?!

— Защо, какво има?

— Кой звъни? — чу се отвътре гласът на Лукашин.

— Съседката иска глава кромид! — високо отговори майка му, а Павел се стъписа и включвайки се неволно в играта, прошепна:

— Какво става у вас?

— Ела утре, Павлик, моля ти се! — примоли се Марина Дмитриевна.

— Утре не мога. Довечера хващам самолета за Ленинград.

— Приятно пътуване тогава! — И Марина Дмитриевна тръшна вратата направо под носа му.

Нахалният Павел веднага звънна пак.

Този път Марина Дмитриевна първо преметна синджирчето и чак тогава открехна вратата.

— Не те ли е срам? — остро го попита тя.

Павел объркано надникна през пролуката.

— Кой е този път, мамо? — долетя гласът на Лукашин.

— Телеграма от вуйна ти Вера! — без да й мигне окото, излъга родната му майка.

— От деца ни учехте никога да не лъжем, Марина Дмитриевна! — упрекна я Павел.

— Има случаи, когато може да се поизлъже! — обясни му Марина Дмитриевна.

— Ама Саша и Миша ни чакат в банята! Аз тръгвам за летището направо оттам!

— Днес ще минете без Женя! Я ми кажи, ти какво ще правиш в Ленинград?

— На Ира й бавят командировката. Обади ми се да отида за Нова година. — Павел вече шепнеше съвсем тихо. — Няма да кажа на никого… ама какво става все пак?

— Засега е тайна… Ще разбереш… когато му дойде времето. — Личеше си, че й доставя удоволствие да го дразни.

— Женя никога не е крил нищо от мен!

— Върви на баня! — Марина Дмитриевна пусна резето и се върна в кухнята, в подслушвателния си пункт.

Междувременно Лукашин все още не разбираше хитрия план на Галя.

— Нали се разбрахме да посрещнем Нова година със семейство Катанян. Как така няма да идем! Нали си направила коктейл от раци. Между другото, откъде ги намери?

— Бяха пуснали в нашия бюфет!

— Много си падам по раците!

— Значи идеално ще си ги хапнем самички! — намекна Галя.

— Къде ще ги хапнем? — наивно попита Женя.

— Хич не загряваш! — нежно каза Галя. — Ще празнуваме тук, у вас.

— И кого ще си поканим? — попита тъпият Лукашин.

— Никого, точно там е номерът! — търпеливо отвърна Галя.

— Ами мама? Тя с нас ли ще празнува?

— Майка ти ще излезе. Ще сготви, ще сложи масата, аз ще й помогна, естествено, а после ще отиде на гости. Имаш страхотна майка!

Като чу как Галя се разпорежда със съдбата й, майката само леко въздъхна.

— Много си ми умна — въодушеви се Лукашин, който едва сега осъзна всички плюсове, които щеше да му донесе реализирането на Галиния план. — Как можах да не се сетя за такава възможност?

— Все някой от двама ни трябва да се сеща!

— Знаеш ли… твоята идея започва много да ми харесва! Ще си пийна, ще добия кураж в предразполагаща обстановка и ще ти кажа нещо, което отдавна се каня!

— Какво по-точно? — с надежда попита Галя.

— Изчакай Новата година! — Лукашин явно не се осмеляваше да й направи предложение, нещо му пречеше.

— Хайде-хайде, никога няма да се престрашиш! — подметна Галя.

— Старите ергени са с комплекси. Веднъж исках ръката на една жена. Тя пък да вземе да се съгласи. Но като си представих, че ще се нанесе в тази стая и цял живот ще ми се мотае в краката, загубих кураж и избягах в Ленинград.

— И от мен ли ще избягаш? — Галя откачи китарата от стената.

— Къде ще избягам от тебе! — В гласа на Лукашин прозвънна обречена нотка. — Всичко вече е решено — окончателно и безвъзвратно. Толкова време се крепих и най-сетне рухнах.

Галя се усмихна победно, очите й светнаха.

— Женя, кога се пее?

— Кога се пее ли?… Ами на манифестация…

— И още?

— В операта…

— Не, не!

— Де да знам… като си пийне човек, и пее…

— Глупчо! — нежно каза Галя. — Да не знаеш кога се пее…

— Когато човек изобщо не може да пее…

— Хората пеят, когато са щастливи! — подсказа му Галя и му подаде китарата.

Лукашин загря, че наистина е щастлив, погледна нежно Галя, хвана китарата и застана пред прозореца. Навън се белееха снежните поля на Подмосковието — още не бяха успели да ги застроят. Лукашин тихо запя. Гласът му беше слаб, съвсем обикновен, малко попресипнал, но приятен. Напоследък такива доморасли бардове се навъдиха под път и над път.

Няма тук да има никой,

само здрачът. Зимен ден,

през пердетата надникнал,

ще процежда дъх студен.

И парцали — бели, мокри,

прелетели като пух.

Сняг и покрив подир покрив.

Покрив, сняг — и никой друг.

Скрежът пак ще ме зачеркне

и унинието в мен

ще ме завлече полека

в друг отминал зимен ден.

Но внезапно в тишината

повей чужд ще затрепти.

Като бъдеще позната

в този дом ще влезеш ти.

Ще се появиш на прага

в нещо бяло като сън —

в дреха, дето най приляга

за снежинките навън.[1]

— Чий е текстът? — попита Галя и се притисна до него.

— На Пастернак. — Лукашин остави китарата и… целуна момичето.

Целувката беше дълга. Галя се откъсна от обятията му и изскочи в антрето. Лукашин хукна подир нея.

— Женечка, закъснявам! — Галя играеше за голямата печалба. — Знаеш ли още колко задачи ме чакат.

Лукашин нервно се повъртя из антрето, после свали от закачалката бялото кожухче на Галя, подаде й го и… капитулира. Извади от джоба си ключодържател, на който се полюшваше някакъв ключ. Явно ключ не само за апартамента, но и за сърцето му.

— Вземи този ключ и ела към единайсет да посрещнем Новата година! Обичам те и искам да бъдеш моя съпруга!

Галя взе ключа и тържествувайки вътрешно, лицемерно подметна:

— Нали ще ти се мотая в краката!

Лукашин чистосърдечно си призна:

— Точно това искам!

— Да донеса ли раците?

— Не разбрах най-важното: съгласна ли си, или не? — Лукашин очевидно не беше голям специалист в женската психология.

— Нали взех ключа! — Галя го целуна бързо и тръгна навън.

— Ами семейство Катанян? — викна подир нея щастливият досадник.

От стълбите долетя весел глас:

— Ще минат и без нас!

Леко шашардисан от станалото, Лукашин влезе в кухнята, където шеташе Марина Дмитриевна.

— Мамо, аз май ще се женя…

— Така излиза — съгласи се майка му.

— Как ти се струва Галя, харесва ли ти?

— Ти ще се жениш за нея, няма аз — уклончиво отвърна Марина Дмитриевна.

— Но нали си ми майка! — парира Лукашин.

— Важното е да не го забравиш след сватбата!

— Значи Галя не ти харесва… — огорчи се синът.

— Не мога да кажа, че съм възхитена, обаче иначе не е глупава, възпитана е… И освен това… сега ако не се ожениш, няма да се ожениш никога…

— Аз съм само на трийсет и шест!

— Не е възпитано от твоя страна да ми напомняш за възрастта ми — усмихна се майка му, — но аз няма да ти се разсърдя, нали съм страхотна майка! Ще оправя всичко и ще ида на гости!

— Какво толкова й харесва у мен? — мислеше си Лукашин на глас. — Аз съм толкова по-стар, а пък тя е красавица…

— И аз се чудя как те е избрала, като си такъв глупак!

— Защо да съм глупак? — обиди се Лукашин наужким.

— Защо й разказа за Ленинград? Като правиш предложение на една жена, няма да си спомняш за други!…

— Аа, ясно. Сега разбрах как се прави предложение — зарадва се Лукашин. — Павел ли идва одеве?

— Да. Заминавал за Ленинград. Но аз го изгоних да не ти пречи.

Лукашин си погледна часовника.

— Сигурно ме чакат. Дали да не отида и аз на баня?

— Не виждам нищо лошо, ако си чист за Новата година! — каза Марина Дмитриевна.

На излизане Лукашин заговорнически намигна на майка си.

— Само недей да казваш на Галя за банята. Тя може да го разбере погрешно — нали си имаме вана.

Майка му въздъхна.

— Страх ме е, че с твоя характер ще бъдеш под чехъл.

Лукашин вече беше открил чантата си — от нея стърчеше брезова метличка, същата като на Павел.

— Значи ще споделя общата мъжка участ, мамо!…

[1] Стиховете в повестта са превод на Ася Григорова. ↑

… Едно време истинските мъже ходели в Манежа да яздят породисти коне, отивали на стрелбището да стрелят в асо каро, в залите за фехтовка да се сражават с шпаги, в английския клуб да се сражават на карти, в краен случай ходели на балет. Сега истинските мъже ходят на баня. Онези, които си мислят, че баните са направени преди всичко за къпане, дълбоко се заблуждават. На баня се ходи най-вече заради общуването. Че къде другаде човек може да си поприказва на спокойствие? На гости другите поканени вечно те прекъсват, пък и устата ти е все заета с ядене и пиене. В обществения транспорт е блъсканица, по стадионите само крещят. Няма по-хубаво място за откровен разговор от банята! Посещението в банята се уговаря предварително, такова мероприятие изисква щателна подготовка, отделя му се цял един ден. Банянето е свято дело. То не бива да се претупва — да се позаплакнеш и да си тръгнеш чист. Истинските аристократи на духа не правят така. Онзи, който, след като се е напарил, не си е правил кефа в съблекалнята, още не знае какво е истинско блаженство. В съблекалнята днешните голи мъже, загърнати с бели чаршафи, заприличват на римски патриции. Именно съблекалнята е онзи клуб, където, без никакво бързане, забравили житейската надпревара, можем да си изприкажем всичко, което ни е на сърцето.

Към шест вечерта, хубаво напарени, четиримата приятели — Лукашин, Павел, Михаил и Александър — си пийваха бира и водеха съкровен разговор.

Павел дълбокомислено обясняваше:

— Аз разбирам, ваната в апартамента е необходимост, удобство, цивилизация. Обаче процесът на къпането, който в банята се явява един тържествен обред, в семейната вана е просто умиване на мръсотията. И хубавите народни думи — честита баня! — са неприложими към ваната — че каква баня е къпането във вана?

— Прав си, банята пречиства — съгласи се Александър.

— Колкото и да ми е приятно, налага се… — Лукашин стана.

— Лош човек си ти. Ние разчитаме на теб, а ти! — укорно се обади Михаил.

Във всяка компания винаги се намира такъв елемент.

— За какво разчитате? — не го разбра Лукашин.

— Искаш да се измъкнеш, а? — Михаил присви очи. — Не щеш да почерпиш за собствената си сватба?

— Тук, в банята ли? — захили се Лукашин.

— Що не? — настоя Михаил.

— Женя е прав! — намеси се Александър. — Тука не дават пиене.

Сега се ухили Михаил и… отвори чантата си.

— За никъде не сте без мен. На, жената ми беше поръчала да взема за гостите! — И извади от чантата бутилка „Столична“.

Лукашин се поначумери. Но как да обиди приятелите си?… Колко често не желаем да обидим приятелите си!…

— Обаче само тази! — веднага се обади Павел. — Тръгвам за летището.

— Няма страшно бе, хора! — Михаил вече наливаше вредната прозрачна течност в чашите. — Всички трябва да сме във форма, всички ще посрещаме Нова година!

— Момчета, хайде утре у нас, обаче твърдо, толкова рядко се събираме. Ще ви запозная с жена си… — покани ги Лукашин.

— Не мога, нали съм в Ленинград… — напомни Павел.

— Много ми е интересно какво си избрал най-накрая… — каза Александър, докато раздаваше чашите.

— Не какво, а кого! — Лукашин хвана чашата. — Ама това е жестоко! Водка след бирата. И без това днеска капнах. Толкова пациенти ми се изредиха в поликлиниката…

Михаил пак бръкна в чантата.

— На ти едно шоколадче, все ще стане за мезе.

— Ама хайде наистина само по една глътка! — примоли се Лукашин.

— Павел да каже тост! Той ни е най-красноречивият — предложи Александър.

Павел наистина не беше вързан в устата.

— Ти пък си ни най-смотаният!

После стана, всички се изправиха.

— За нашия срамежлив приятел Женя Лукашин, който най-сетне преодоля този свой недостатък и си намери жена — последен от цялата компания. Честито, Евгений!

Лукашин се смути.

— Е… за това… сигурно трябва…

Обърнаха чашите и Александър попита:

— Как се казва?

— Прекрасно име — Галя! — гордо заяви Лукашин.

— И най-важното, рядко! — добави Павел.

— Просто нямаме избор. Трябва да пием и за Галя! — съкрушено въздъхна Михаил и измъкна от чантата следващата бутилка.

— Аз не бива да пия повече! — опъна се Лукашин.

— Момчета, той не ще да пие за собствената си годеница! — възмути се Александър.

— Бъди щастлива, Галя! — вдигна чаша Павел.

— Ах, мерзавци! — жално се обади Лукашин. — Преди да ида в поликлиниката, бях и на нощно дежурство!

След което, естествено, пи заедно с всички.

— Разкажи как се запозна с нея — каза Михаил.

— Дойде за преглед.

— Ама… да не е болна? — Александър беше прочут с остроумието си.

Лукашин се разсърди:

— Просто нещо не беше наред.

— Ясно! — Александър кимна. — Значи точно затова се жени за тебе…

— Да пием и двамата да сте винаги здрави! — Това, разбира се, беше Михаил.

— Ако продължим с такова темпо, няма да стигна до летището! — изплаши се Павел.

— Остави това на мен, аз никога не се напивам… Дай билета! — Михаил взе билета от Павел и си го пъхна в джоба.

— Няма да пия повече. Тя ще си помисли, че съм алкохолик — жално захленчи Лукашин.

— Нечувано! — призова обществеността Александър. — Доктор да отказва да пие за здраве!

— Кой дявол ме караше да идвам с вас на баня! — ядоса се Лукашин и хвана чашата.

Пиха.

— Сега разкажи как се запознахте — не спираше Михаил.

— С кого? — на свой ред попита Лукашин. Беше уморен и го хващаше бързо.

— С Галя. Или си имаш и някоя друга?

— Никоя си нямам. Аз съм ерген! — наперено отвърна годеникът.

— Да пием за ергенския живот! — предложи Павел.

— Ура! — закрещя Лукашин.

— Добре ти е на тебе! Ами я си представете какво ще ме прави жена ми, като се върна вкъщи да срещам Нова година в такъв вид — оплака се Александър. Но никой не го утеши.

На Лукашин, който допреди няколко минути отказваше да пие, му се отваряше глътка. За пиенето отдавна се знае, че най-важното е да почнеш.

— Момчета! Измислих нова наздравица!

За по-голяма убедителност Лукашин стъпи на медицинската теглилка и я използва като трибуна.

Сега вече Михаил се опита да го спре:

— Стига си пил! Днес ще се жениш!

— Не съм забравил! — заяви Лукашин.

— Ако забравиш, ще ти припомня! — обеща му Михаил. — Аз никога не се напивам!

— За нашата дружба! — възвести Лукашин.

Александър се разчувства от този оригинален тост.

— Прекрасно!

И четиримата пиха пак.

— Ти си роден оратор! — каза Павел на Лукашин и също се качи на теглилката. — Мръдни малко… Хайде да се претеглим брудершафт!

— Хайде! — съгласи се Лукашин. — Да видим колко сме заедно!

— Момчета, момчета! — викаше съвсем пияният Павел. — Измислих нов тост, лиричен!

— Давай лиричен тогава! — подкрепи го Лукашин.

Но Михаил строго се обади:

— Точка! Стига сме пили!

— Само Павел да си каже лиричния… — почна Лукашин, но Михаил го пресече:

— Не, точка, стига вече! Време е за летището!

— Защо? — искрено се зачуди Павел.

— Един от нас лети за Ленинград! — обясни Михаил.

— Кой? — попита Павел.

— Тръгваме! — намеси се Александър. — Ще се оправим на място!

— Не тръгваме, а излитаме.

— Затегнете чаршафите! — крещеше Павел. — Загасете цигарите!…

— Внимание! Внимание! Умоляваме пътниците за полет 392 Москва-Ленинград да се подготвят за отвеждане към самолета…

Гласът на говорителя се носеше из цялата аерогара, включително и в бюфета. А там, без да изпускат чантите с метличките, сладко спяха Лукашин и Павел. Александър мъжествено се бореше с дрямката и единствен Михаил запазваше присъщата си бодрост.

Говорителят повтори съобщението и Александър скочи.

— Това май е нашият самолет!

— Прав си! — запази самообладание Михаил.

— Ами помниш ли кой от нас заминава?

— Не — каза Михаил. — Обаче можеш да разчиташ на мен. Сега ще започна с един прост логически ход.

— Искам и аз! — замоли го Александър.

— Ти ли заминаваш за Ленинград? — попита Михаил.

— Разбира се, че не! — уплаши се Александър. — А ти?

— И аз не! Прилагаме метода на изключването. Значи остават тези двамата. — Михаил посочи спящите.

— Няма смисъл да ги питаме! — махна с ръка Александър.

— Наблюдателен си. Трябва да питаш мен. Аз единствен не съм изгубил присъщия ми ум. — Михаил беше скромен както винаги.

— Точно затова те обичам! — призна му Александър.

— Остави това сега — скромно го възпря Михаил. — Павел може ли да лети за Ленинград?

— Може.

— А Женя?

— И той може. Дай да хвърлим жребий! — Александър беше възхитен от идеята си.

Обаче Михаил се отнесе към нея отрицателно:

— Не можем да разчитаме на случайността! Освен това искам да ти напомня, че трябва да побързаме, защото самолетът ще излети без нашия приятел!

— Без кой от тях? Нали си трезвен! И никога не се напиваш!

Михаил кимна гордо.

— Точно затова ще ти отговоря. Днес в банята пихме за Лукашин, защото той ще се жени!

— Страхотна памет имаш! — възхити се Александър.

— Остави това сега! Значи Женя отива в Ленинград за собствената си сватба! Сам щеше да ни го каже, но беше уморен и го хвана.

— Чакай — сепна се Александър, — той нали каза, че годеницата била при него в поликлиниката?

— Каза! — Не беше лесна работа да объркаш Михаил. — Значи е идвала в Москва в командировка!

— Желязна логика! — И двамата подхванаха Лукашин под мишниците и го повлякоха към изхода.

— Къде ме водите? — измуча Лукашин в просъница.

— При твоето щастие! — отвърна Михаил. Извади от джоба си билета и го подаде на стюардесата. Усмихнат, пошепна на Александър:

— Добре все пак, че го изкъпахме!…

Самолет ТУ-134, полет № 392, летеше към Ленинград в предновогодишните небесни простори.

Евгений Лукашин, гушнал чантата с брезовата метличка, безметежно спеше в салона на въздушния кораб.

А след час един милозлив негов спътник вече вкарваше увисналия на ръката му Лукашин в чакалнята на аерогарата в Ленинград.

Няма смисъл да споменаваме, че ленинградската чакалня беше съвсем същата като чакалнята в Москва: същите шарени фотьойли, същите гишета, същите табла и същите огромни прозорци, зад които смътно се белееха самолетите. Изоставен от спътника си, Лукашин поотвори очи, потърси с надежда приятелите си, но те не се виждаха никъде.

— Прощавайте — обърна се Лукашин към някакъв едър плешив човек, умърлушен в един червен мушамен фотьойл и скръбно вперил немигащи очи във вселената. — Колко е часът?

— До Нова година остават два часа и петдесет минути! — трагично го осведоми непознатият.

— А къде съм аз? — попита Лукашин.

— Там, където и аз!

— Вие къде сте?

— На летището! — тъжно отговори човекът. — Самолетите за Красноярск не летят и в най-лошия случай ще посрещна Нова година седнал тук.

— А в най-добрия?

— Пак седнал, само че в самолета. Посрещали ли сте Нова година в самолет?

— Не! — отсече Лукашин. — И не искам! Приятно прекарване! Ние вече изпратихме Павлик и сега аз си отивам вкъщи. — Изведнъж Лукашин се сети, че става късно. — Боже мой! Галя всеки момент ще дойде!

Говорителят бодро обяви:

— За сведение на пътниците, заминаващи за Красноярск: поради неблагоприятни атмосферни условия…

Събеседникът на Лукашин изстена:

— Защо не тръгнах с влака? Защо?…

… В миналото, когато е попадал в непознат град, човек се е чувствал самотен и объркан. Всичко около него е било чуждо: други сгради, други улици, друг живот.

Сега положението е съвсем различно. Човек може да попадне в който и да е непознат град, но да се чувства като у дома си: същите сгради, същите улици, същият живот. Зданията отдавна вече не се строят по индивидуални проекти, а само по типови.

Навремето в един град са строили Исакиевската съборна черква, в друг — Болшой театър, в трети — Одеската стълба. Сега във всички градове се строят типови кинотеатри „Космос“, в които можеш да гледаш типови игрални филми.

Имената на улиците също не са много различни. Че в кой ли град няма Първа Крайградска, Втора Пролетарска, Трета Фабрична улица… Първа Паркова, Втора Бригадирска, Трета Строителна… Красиво, нали?…

Лукашин се тръшна в едно такси и каза на шофьора:

— Трета Строителна, блок 25-и, 12-и апартамент, четвърти етаж…

— Ако щеш и на пети! — отвърна онзи и моторът изръмжа…

… Еднаквите стълбища са боядисани в приятен типов цвят, типовите апартаменти са обзаведени със стандартни мебели, а безличните врати се заключват с типови брави.

Типовото навлиза в душите ни. Има типови радости, типови настроения, типови разводи и дори типови мисли!

У нас вече няма индивидуализъм и, слава богу, завинаги!…

Таксито летеше из празнично украсения Ленинград, а на задната седалка сладко дремеше Лукашин, без дори да подозира, че от дома му го делят почти седемстотин километра.

Колата спря пред нов блок. Една крушка, скрита под козирката, осветяваше милия адрес: Трета Строителна, блок 25.

Лукашин се измъкна от колата, изкатери се с мъка по стъпалата на входа и облекчено въздъхна:

— Прибрах се най-сетне!…

Стигна някак до вратата с номер 12, порови из джобовете си, извади ключа и успешно го пъхна в ключалката. Не е трудно да се сетим, че ключът пасна.

Като леко се олюляваше, Лукашин отвори вратата, влезе в антрето и машинално почна да се съблича. Не е трудно да се сетим, че разположението на ленинградския апартамент с нищо не се различаваше от разположението на московския. Тапетите, естествено, също бяха същите.

Обяснението е съвсем просто. Жилищните блокове в Москва и Ленинград бяха предадени за експлоатация едновременно. По това време се произвеждаха тапети именно с този цвят и шарка, а серията брави и ключове — с тази именно конфигурация. Всичко е много просто. И най-важното, удобно за промишлеността. В ленинградския апартамент наскоро се бяха настанили новодомци. Вещите тук също още, не бяха намерили постоянното си място и цареше онзи чудесен безпорядък, който се задържа дълго след нанасянето.

Лукашин свлече кожуха си, смъкна и шапката и я запокити нанякъде, хвърли на пода сакото (саката също трябва да си почиват) и започна борба с панталона. Обаче излезе, че не е толкова лесно да се отърве от него. Омаломощен от алкохола и авиацията, Лукашин съвсем се изтощи в неравната битка. Но все пак се измъкна от крачолите и полужив допълзя до дивана, който, вече пък изобщо не е трудно да се сетим, беше на същото място, както и в неговия апартамент. Лукашин се покатери отгоре му, сви се блажено на кълбо и се зави с мекото източногерманско одеяло. След миг вече спеше.

Скоро вратата на апартамент номер 12 се отвори пак. Връщаше се стопанката — Надежда Василиевна. Е, можем да я наречем и красива, но все пак си личеше, че е прехвърлила трийсетте. Съблече палтото си, светна всички лампи. Не видя Лукашин. Извади от чантата си подарък — вносна електрическа самобръсначка — и го сложи на бюфета. После критично огледа сервираната празнична трапеза. След това отиде до гардероба, извади новогодишната си рокля, метна я на дивана, роклята падна върху Лукашин. Едва сега Надя го забеляза и както подобава на всяка жена, изпищя.

Но Лукашин не помръдна.

— Ей! — подвикна Надя, която бавно идваше на себе си. — Ставайте, ей! Какво правите тук? Кой сте вие, а?… Будете се, чувате ли, веднага се будете!

Лукашин не отговаряше.

— Жив ли сте? — Преодоляла страха си, Надя се опита да събуди Лукашин, но усилията й бяха напразни.

— Не… не ме бутайте… — измърмори Лукашин насън.

Надя объркано се защура из стаята. Яростно грабна една възглавница и я метна по Лукашин.

— Стига вече де… — Без да отваря очи, Лукашин взе възглавницата и я хвърли по Надя.

— А, така значи! Добре тогава!

Надя изскокна в кухнята и се върна с чайник.

— За последен път ви предупреждавам!

И по лицето на Лукашин рукна студена вода. Отначало това му се стори приятно и той блажено се заусмихва насън.

— Ах, че хубаво! Плуваме вече!

После водата му влезе в яката и той подскочи.

— Да не сте луда? Аз… аз да не съм ви саксия!

За всеки случай Надя отскочи.

— Откъде се взехте? — закрещя Лукашин. — Марш оттук! Млък!

Надя се стъписа.

— Нечувано! Вие какво правите тук?

— Аз… тука… тук си спя. Ами вие коя сте? Какво търсите тук?

Надя сложи чайника на масата.

— Стига сте се правили на глупак! Какво сте се излегнали!? Хайде измитайте се, бързо!

— А, това вече е нахалство! — възмути се Лукашин. — Не стига, че нахълтвате в апартамента ми, ами се държите като някоя бандитка!

— В апартамента ви? — имитира го Надя.

— Да, представете си — в същия стил й отвърна Лукашин, — аз живея тук!

— Ами къде живея аз според вас? — смаяна попита Надя.

— Хич не ме е грижа! — доста невъзпитано отвърна Лукашин. — Моля ви, вървете си, и то по-бързо. Сега ще дойде Галечка, тя ми е годеница, и не искам да ме свари с друга жена.

— Обяснете ми най-сетне — кресна Надя, — защо вашата годеница ще ви търси у нас?

— Стига остроумия. Главата ме цепи. Колко е часът?

— Единайсет без нещо. Аз чакам гости и вашето присъствие тук не е задължително! — И Надя му хвърли панталона.

— От къде на къде вашите гости ще идват да празнуват Нова година у нас? И как влязохте вие? Забравил съм вратата отворена, така ли?

В този момент Лукашин усети, че е жаден, взе чайника, с който току-що го бяха поливали, и сви устни да лапне никелираната му чучурка. Но Надя с такава сила дръпна чайника от ръцете му, че нещастният Лукашин падна от дивана.

— Не ви ли е срам?! Жаден съм!

— Слушайте! — заплашително почна Надя. — Вие нормален ли сте?

— Нормален съм, естествено.

— И според вас къде се намирате?

— Вкъщи. На Трета Строителна, блок 25, 12-и апартамент!

— А, не! Аз живея на Трета Строителна, блок 25, 12-и апартамент! — язвително съобщи Надя.

Но Лукашин отвърна също така язвително:

— Не, тук живеем ние с мама. Вече трети ден. Обща площ 46 квадрата, съквартиранти нямаме!

— Извинете — ехидно продължи Надя, — само че не вие, а ние с моята майка имаме самостоятелен апартамент с обща площ 46 квадрата!

Лукашин пак се качи на дивана.

— Не бих казал, че имаме големи апартаменти.

— Много вярно наблюдение — насмешливо отбеляза Надя. — Ще съм ви безкрайно признателна, ако… се изметете по най-бързия начин!

И решително бутна увития с одеялото Лукашин на пода.

— Що за неуважение! — заоплаква се Лукашин, докато се мъчеше да се измъкне от одеялото. — Кой ме е увил така? Мамо!

— Мама излезе! — студено се обади Надя. В отговор Лукашин я замери с панталоните. Тя веднага ги метна обратно.

— Чия майка е излязла? — попита Лукашин.

— За щастие имаме различни майки!

— И двете излезли… Лудница… — съвсем тихо каза Лукашин.

— Някой от нас двамата сто на сто е луд! — каза Надя и Лукашин предпазливо довърши:

— Знам кой…

— И аз знам… — съгласи се жената.

Лукашин се огледа, без да знае какво друго да направи, и изведнъж в душата му се промъкна съмнение.

— Защо сте преместили гардероба?

Надя беше безмилостна:

— Откакто сме го внесли, все си е тук!

— Ама това са моите мебели! — В гласа на Лукашин зазвучаха умоляващи нотки. — Полска гарнитура за седемстотин и трийсет рубли!

— И двайсет бакшиш! — изкоментира Надя.

— Аз дадох двайсет и пет! — Лукашин се огледа и изстена: — Какви са тия чудеса!? Защо мама е сложила на масата чужди чинии? И кой ни е отмъкнал паравана?

— Май почвате да загрявате! — заключи Надя.

Лукашин се опитваше да отсрочи неизбежното:

— Значи вие сте дошли, преместили сте гардероба, сменили сте чиниите и… къде ни е полилеят?

— Отнесох го в оказионния магазин! — отвърна Надя.

— Къде съм? — плачливо прошепна Лукашин.

— На Трета Строителна, блок 25, 12-и апартамент! — обяви Надя.

— Но това е моят адрес, честна дума! Макар да ми се струва, че все пак съм в чужда къща! — Лукашин вече не беше пиян, но още не беше и трезвен.

— Най-после! Сега можете да си отидете успокоен! — И Надя дръпна одеялото от Лукашин.

— Недейте! — извика той. — Къде ще вървя в такъв вид? Подигравате ли се с мен? — Грабна Надината рокля и покри голите си крака.

— Новогодишната ми рокля! — изпищя Надя и я изтръгна от ръцете на полуголия натрапник.

— Не ме събличайте! Аз чакам Галя, тя ще дойде на този адрес, сега ще ви покажа и паспорт! Къде ми е сакото? — Лукашин потърси с очи сакото си, захвърлено на пода встрани от гардероба. — Ето ми го сакенцето… ето ми го… Ето ми го и паспорта. Вижте — Москва… Не, гледайте! Сто и деветнайсето отделение на милицията. Постоянна регистрация на Трета Строителна, блок 25, 12-и апартамент! Ако искате да знаете, това е документ. Хайде измитайте се!

Надя присмехулно сви устни.

— Значи си мислите, че сте в Москва? — не издържа тя и се разсмя на глас.

— Че къде съм според вас? — засмя се в отговор и Лукашин, но смехът му беше несигурен. — В Москва, мойто момиче, в Москва!

Тогава Надя издърпа едно чекмедже на бюфета, извади паспорта си и го подаде на Лукашин. Той послушно зачете:

— Ленинград. Трета Строителна, блок 25, 12-и апар… — Върна паспорта и едва сега разбра страшния смисъл на прочетеното. — Вие… намеквате, че съм в Ленинград?

Надя тържествено мълчеше. Лукашин нервно се засмя:

— Как съм попаднал в Ленинград, нали бях на баня…

— Честита баня! — каза Надя.

— Благодаря! — отвърна Лукашин, а Надя му посочи вратата.

— Хайде стига вече! Махайте се!

— Но ако наистина съм в Ленинград… това е ужасно! — Лукашин сразен седна на пода. — Чакайте, ние тръгнахме за летището… спомням си… изпращахме Павел… преди това се къпахме… Нима съм заминал вместо Павел?

— Много пиете! — отбеляза Надя.

— Ама аз съм абсолютен въздържател… Не близвам… Не, не, това е невероятно… Галя вече е вкъщи, а аз седя на пода… в Ленинград… Поне да бях в някой друг град…

Иполит Георгиевич — солиден, уверен в себе си мъж — бавно и с достойнство се качваше с асансьора в Надиния блок. Спря пред вратата й, оправи си вратовръзката, усмихна се и предвкусвайки удоволствието от бъдещата среща, звънна на звънеца.

Дори не подозираше каква реакция ще предизвика пристигането му.

— Не отваряйте! — засуети се Лукашин. — Сега ще стана!

— Да не отворя веднага е още по-лошо! — И Надя решително тръгна към коридора. На вратата се обърна. — За ваше сведение, идва той! Тежко ви!

— Какво правите? Чакайте! Ей сега ще се облека! — И Лукашин се зави презглава с одеялото.

Надя отвори.

— Честит празник, Наденка! — Иполит нежно целуна любимата си. — А това е новогодишният ти подарък!

— Благодаря. Аз също съм ти приготвила подарък — каза Надя, — в стаята е. — И докато Иполит се събличаше, добави: — Само че трябва да ти кажа нещо… Просто не е за вярване… Ще се пукнеш от смях… С две думи, връщам се аз, а на дивана ми спи непознат мъж. Едва го събудих… Полях го с чайника…

Иполит изгледа Надя малко странно и влезе в стаята.

Лукашин надникна изпод укритието си.

— Добър вечер!

— Да… — бавно каза Иполит. — Чуден подарък си ми приготвила! — И дръпна одеялото от Лукашин.

— Дръжте се прилично! Тя е невинна, аз съм виновен за всичко! — бързо се намеси Лукашин, докато се опитваше незабелязано да загърне босите си крака с одеялото.

Иполит, присвил очи като прокурор, погледна Надя.

— Бих искал да разбера една малка подробност… просто от любопитство — кой е този?

— Не го познавам! — Надя вдигна рамене.

— Аз съм непознат, случайно съм тук… — добави Лукашин.

— Изобщо не познавам този мъж… — повтори Надя.

— Да, мъж — покорно се съгласи Лукашин.

— Откъде се е взел тук? — изсъска Иполит.

— Разбираш ли, станало е едно невероятно съвпадение… — заобяснява Надя.

— Невероятно… — повтори Лукашин като ехо.

— Той също живее на Трета Строителна, блок 25, 12-и апартамент…

— Дванайсети — въздъхна Лукашин.

— Само че в Москва — продължи Надя.

— В Москва живея… — Ехото прояви малко самостоятелност.

Иполит с негодуващ жест посочи захвърлените на пода панталони.

— Ами това какво е?

Надя за пореден път замери с тях собственика им.

— Това ми е панталонът — гордо рече Лукашин и се намръщи. — По-полека, ще го измачкате!

Докато Лукашин безуспешно опитваше да се обуе под одеялото, Надя се мъчеше да обясни на Иполит как е станало всичко.

— Той отишъл с приятели на баня…

— На баня отидохме — потвърди един унил глас.

— Там се напили и по погрешка го натикали в самолета!

— В самолета — обади се Лукашин. Все така се мъчеше да си улучи крачолите под одеялото. Това обаче не беше по силите му.

— Къде? В банята ли? — кресна Иполит. — Не на мене тия!

— Не! В банята няма самолети! — Лукашин дори си подаде главата, за да съобщи този важен факт.

— Вас никой не ви пита! Млък!

— Да, ние се къпахме! Кажете му! — обърна се Лукашин към Надя. — Къпахме се с Павлик!…

— Млъкнете де! — отчаяно писна Надя, разбрала, че пияният само влошава бездруго ужасното положение. — От банята тръгнали за летището.

— Да изпратим Павлик — кротко поясни Лукашин.

— Ах, значи има и Павлик?! — Иполит се замята из стаята да търси втория съперник.

— Няма го, аз съм вместо него! — Лукашин честно искаше да помогне, но прекалената му помощ правеше истината да изглежда нескопосна лъжа.

— Значи е трябвало да дойде Павел? — Иполит разбираше всичко посвоему.

— Дръжте одеялото да се облека! — На Лукашин му омръзна да се мъчи, той подаде одеялото на Надя и Иполит и най-сетне навлече проклетия панталон.

— Изслушай ме, мили! — Сега беше ред на Надя да нервничи. — Никой не е трябвало да идва. Този тук е попаднал в самолета по погрешка…

— Да не са го дали на багаж? — сериозно попита Иполит.

— Може би. Не помня — искрено призна Лукашин.

А Надя, за да угоди на Иполит, го посочи:

— Само го погледни колко е несимпатичен!

Иполит незабавно се съгласи:

— Направо отвратителен!

— Това е спорен въпрос! — не беше съгласен Лукашин. — Защо говорите така? Какво лошо съм ви направил?

— Само че как се оказа в леглото ти? — продължи да разпитва Иполит.

— Без да искам! Извинете, другарко, вие как се казвате? — попита Лукашин и тръгна към Надя с обувка в ръка, но Надя грубо го отблъсна.

— Браво, той е в леглото ти — обади се Иполит, — но не знае как се казваш! А, не, тръгвам си!

— Значи ако знаеше как се казвам, щеше да останеш, така ли? — ядоса се Надя. — Иполит, мили, аз също не го знам как се казва. Виждам го за пръв път в живота си!

— Да, сега вече ти вярвам. Да живеят съвременните нрави!

Докато се караха, Иполит хукна към закачалката, но Надя насила го върна. При това двамата съвсем случайно събориха Лукашин, който с мъка се опитваше да заеме вертикално положение.

— Ама защо само се бутате? — възропта Лукашин. — Чакайте да стана и си отивам завинаги…

— Иполит — говореше Надя, без да обръща внимание на Лукашин, — хайде да не си разваляме Новата година. И не ме карай непрекъснато да се оправдавам, за нищо не съм виновна. Някакъв загубеняк попаднал в апартамента ми…

— Не съм загубеняк, аз съм лекар — почна да протестира Лукашин.

— Добре, съгласен съм, че случайно е попаднал в Ленинград — Иполит обичаше логичните разсъждения и искаше да научи истината, — съгласен съм, че адресът му е същият като твоя, но защо си го пуснала да влезе?

— Не ме е пускала — обясни Лукашин. — Ключът ми стана на вратата!

И го показа.

— Можете да проверите.

Иполит се обърна към Надя:

— Значи си му дала и ключ?

— Не ми е давала никакъв ключ! — за стотен път се намеси Лукашин. — Много сте тъп!

— Защо, защо не ми вярваш? — избухна Надя. — Този тип ми е толкова противен, колкото и на тебе.

— Аз и на себе си съм противен! — Лукашин взе чантата с метличката, смота кожуха си и изскочи на стълбите. Облече се чак в асансьора, нахлупи си шапката. Щом излезе на улицата, погледна сградата, която току-що беше напуснал и в която беше претърпял толкова невероятно произшествие.

— Блокът е съвсем същият… — тъжно промърмори нещастникът.

А вътре Надя палеше свещите на елхата. Иполит седеше като пън, цупеше се и нервно въртеше вилицата. Надя отиде до него и го прегърна.

— Стига си се сърдил… И няма нужда да ме ревнуваш… Ако се влюбя в някого, ти ще си първият, който ще научи…

— Не се сърдя… Но и ти трябва да ме разбереш… Влизам и… — каза Иполит и неочаквано му олекна.

— Разбирам… На твое място щях да вдигна такъв скандал!… — прекъсна го Надя и двамата се засмяха.

— Фактът, че ти е влязъл в къщата — пак почна Иполит, — напълно отговаря на характера ти.

— Защо? — обиди се Надя.

— Ти си безгрижна… не ме прекъсвай… безотговорна… вкъщи или в лабораторията ми той нямаше да се появи… чудно как изобщо си го забелязала… Малко ли неща се търкалят тук!

— Позна — Надя сви устни, — отначало не го забелязах.

Разопакова подаръка от Иполит.

— Ах, истински френски парфюм, защо си дал толкова пари! Впрочем аз също съм ти приготвила… — Надя извади електрическата самобръсначка. — Заповядай, последен модел!

— Защо ми правиш толкова скъп подарък? — Иполит беше явно поласкан.

— Взимам пример от тебе! — Надя плесна с ръце. — Още не съм си облякла празничната рокля… — Грабна я и изтича в другата стая, върна се, взе парфюма и пак изчезна…

А на улицата Евгений Лукашин за всеки случай попита един минувач, забързан да посрещне Новата година:

— Извинете… Това наистина ли е Ленинград с чудната Нева?

Минувачът го погледна осъдително:

— Недей пи толкова, братче!

— Няма! — обеща Лукашин. — Няма вече.

… Надя се появи в стаята с новата си рокля. Иполит влюбено я огледа.

— Направо принцеса от приказките!

— Радвам се, че ти харесва! — усмихна се Надя щастливо.

Двамата малко тържествено седнаха на празничната трапеза.

— А сега да изпратим старата година! През нея срещнах теб… — каза Иполит, докато наливаше вино.

— А пък аз теб… — Вдигнаха чаши и се чукнаха.

— Иска ми се да се обръсна… Но нищо, до сутринта ще брадясам…

— Обичам да посрещам Нова година! — промълви Надя.

Иполит стана и свали китарата от стената.

— Надя, много ми харесва как пееш…

— Ти просто не си обективен в случая. — Надя взе китарата и докосна струните.

— Вярно е. — И Иполит се настани удобно във фотьойла.

Надя запя. Просто и сърдечно.

Заглъхват стъпките — за кой ли път

приятелите ми от мен си тръгват.

Угодно е на оня мрак отвъд

те да си тръгват бавно и за дълго.

О, Самота, ти си с характер твърд:

проблясвайки с пергела си железен,

студено пак затваряш своя кръг

и увещанията ми са безполезни.

Но дай ми в твоя лес да вляза аз

и с трепетно забавяне на жеста

сух лист да вдигна и да понеса

сирачеството си като блаженство.

Библиотеките си ми дари,

на музиката строгите мотиви.

И — мъдра — бих забравила дори

аз всички хора — мъртви или живи.

И ще проникна с поглед прояснен

в предметите, в живота им незнаен.

Природата, притиснала се в мен,

ще ми пошушне детските си тайни.

И чак след туй от черните врати

на сълзи и невежество сурово

прекрасните приятелски черти

ще се явят поне за миг отново.

— Чия е тази песен?

— На Ахмадулина — отвърна Надя, стана и окачи китарата на мястото й.

— Аа! — измуча Иполит, правеше се, че името му е познато.

— Да ти сложа ли салата? — попита Надя. — Или ростбиф?

— Салата — със страстна въздишка отговори Иполит. — И ростбиф!

Но не почна да яде, а си оправи връзката, прокашля се и доста високопарно започна:

— Надежда, чуй ме! Днес, в последния час на старата година, аз възнамерявам да поставя въпроса ребром. Струва ми се, че е време да се откажем от самотното си положение. Как гледаш на варианта да сключим брак?

Надя се усмихна нежно.

— Гледам с радост. Но при условие, че няма да си толкова ревнив…

— Вече не съм млад, обаче чувствам…

Точно тогава на вратата се звънна.

Лицето на Иполит замръзна.

— Сега пък кой е?

— Нямам представа! — искрено отговори Надя, стана да отвори, но Иполит й препречи пътя.

— Не, този път аз!

И отвори лично.

Пред него стоеше Лукашин с идиотската си чанта.

— Извинете, че ви безпокоя… Неудобно ми беше да отварям с моя ключ…

— Какво искате пак? — нервно попита Иполит.

— Освен вас никого си нямам в този град — честно призна Лукашин. — И пари нямам… А без пари не ми дават билет… Ще ми услужите ли с петнайсет рубли… утре ще ви ги пратя по пощата…

Надя го погледна унищожаващо.

— Щом трябва, ще ви платим, за да ни оставите на мира! — И влезе за пари.

— Платете ми, много ви моля — обади се той зад гърба й.

Иполит се възползва от отсъствието на Надя, наведе се доверително към Лукашин и му прошепна:

— Сега сме сами… кажете ми по мъжки… какво правехте тук?

Лукашин, за да бъде по-убедителен, започна от самото начало:

— Виждате ли, ние си имаме традиция… На трийсет и първи декември няколко приятели ходим на баня… А Павел трябваше да пътува за Ленинград… А пък аз днес трябваше да се женя…

— За кого? — бързо реагира Иполит.

— Това няма никакво отношение към въпроса… Чукнахме се за сватбата ми, за булката, за мое здраве…

— Вие сте алкохолик, така ли? — сети се Иполит.

— Напротив. И точно затова се напих, нямам необходимата подготовка. После — вече не си спомням добре — пихме пак на летището… И очевидно са ме напъхали в самолета вместо Павлик. — Лукашин се усмихна глупаво, за да потвърди правдивостта на разказа си. — Всичко е много просто.

— И най-вече достоверно… Какво правихте в самолета?

— Мисля, че съм спал… летял съм, спейки…

— Добре… Не си спомняте как сте попаднали в самолета, но трябва да помните как сте излезли оттам! — Любопитният ревнивец искаше, но не можеше да повярва на Лукашин.

— Трябва, ама не помня. Обаче помня, че дойдох с такси. Казах си адреса и шофьорът ме докара…

Иполит започваше да губи търпение.

— Съгласен съм, че адресът ви е същият, съгласен съм, че бравите са еднакви, макар и да не ми се вярва, обаче как не забелязахте, че мебелите са други?

— Същите са! — Лукашин гледаше Иполит с невинните си светли очи.

— Какво? — почти кресна Иполит.

— Мебелите са съвсем същите.

— А не ви ли направи впечатление, че не е подредено? Тези хора току-що са се нанесли…

Лукашин възпитано прекъсна вбесения Иполит:

— Но ние с майка ми също току-що се нанесохме… преди три дни.

— Не ме правете на идиот! — отчаяно извика Иполит, дръпна си палтото от закачалката и хукна по стълбището.

В този миг се върна Надя.

— Ето ви парите… къде е Иполит?

Лукашин гледаше в земята.

— Отиде си!

— Какво сте му казали?

— Истината!

— Каква истина? — подозрително попита Надя.

— Почнах отначало… — Лукашин все така не я гледаше. — Казах му, че си имаме традиция, че няколко приятели ходим на трийсет и първи декември на баня… — Чак сега я погледна, видя, че всеки момент ще се разплаче, и се втурна към вратата. — Сега ще ви го върна!

Смъкна се презглава по стълбите, изскочи навън и видя в далечината Иполит.

— Чакайте! — закрещя Лукашин с всичка сила. — Иполит… Чакайте малко!

Иполит стигна жигулито си, отвори бързо вратата и се вмъкна вътре.

Лукашин дотича до колата, дръпна дръжката, но Иполит рязко потегли. Лукашин се опита да го настигне, но изгуби състезанието…

Докато той напразно преследваше жигулито, годеницата му Галя радостно влезе в блока, който, както знаем, беше в Москва. Под пухкавото й бяло кожухче се подаваше лилава рокля.

Галя спря пред 12-и апартамент, усмихна се хитричко, извади заветния ключ от чантичката си и възможно най-тихо отключи. В антрето, все така решена да не привлече вниманието на годеника си, съблече разкошното кожухче и безшумно го окачи на закачалката. Преди да влезе в стаята, не се сдържа и се огледа в огледалото. Беше доволна от себе си, и с основание. От огледалото, леко усмихната, я гледаше ефектна, елегантна, предизвикателна съвременна жена.

После Галя на пръсти се вмъкна в хола, където грижливите ръце на предвидливата свекърва бяха подредили празничната трапеза само за двама. Галя се завъртя на токчета, надяваше се да изненада годеника си с неочакваната си поява, но… годеникът нещо не се виждаше. Галя претърси апартамента в тръс, надникна в кухнята, в банята и в някои други места, върна се в хола и объркано го повика:

— Женя!

Обаче годеникът Женя не се обаждаше. А часовникът равнодушно като всички часовници показваше дванайсет без четвърт…

… В същото време в Ленинград Лукашин запъхтян се върна при Надя и огорчено докладва:

— Замина! Кара по-бързо, отколкото мога да тичам!

Надя му подаде парите и каза през сълзи:

— На ви петнайсетте рубли!

Лукашин ги прибра в джоба си.

— Утре ще ви ги пратя. Не се тревожете.

Надя отмаляла се подпря на стената.

— Ненавиждам ви! Вие ми съсипахте живота!

— Той ще се върне! — мъчеше се да я утеши Лукашин. — На избухливите и ревнивите лесно им минава. Знаете ли как ви разбирам и ви съчувствам… Моето положение е още по-лошо. Вкъщи, в Москва, в празния ми апартамент ме чака любимата жена, а аз съм в Ленинград.

— И тя не знае къде сте? — машинално попита Надя.

— Разбира се, че не знае. Сигурно се е побъркала!

— Ами обадете й се! — посъветва го Надя.

— Само че пощата… — съкрушено каза Лукашин.

Надя само въздъхна:

— Обадете се оттук!

— Колко сте добра! — зарадва се Лукашин. — Може ли да се съблека, че е горещо? — И взе да си смъква кожуха, без да чака разрешение.

— Правете каквото искате… — Надя седна пред телевизора.

— Извинете, дава ми заето — каза Лукашин умолително след няколко неуспешни опита да набере Москва. — Кой е номерът на поръчки?

— 10-00-20…

— Много ви благодаря. — Лукашин навъртя. — Добър вечер. Ако обичате, поръчка за Москва, телефон 245-34-19. Който се обади… Какъв е вашият номер? — погледна той Надя.

— 14-50-30.

Лукашин го повтори в слушалката и объркано затвори телефона.

— Каза, че ще я изпълнят до един час!

— О, господи! — простена Надя.

Тогава Лукашин направи крачка към вратата.

— Ще почакам на стълбите, вие ще ме извикате… Или мога да си отида, а вие обяснете на Галя всичко…

— Да имате да вземате. Обяснявайте си вие! — Вече не я сдържаше на едно място.

Лукашин си погледна часовника и тъжно рече:

— Между другото, до Нова година остават две минути!

Надя безнадеждно махна с ръка.

— Отворете шампанското!

Лукашин скочи към масата, взе бутилката и уж внимателно свали телчето, но тапата тутакси изхвръкна с пукот и пенливото шампанско заля покривката.

— Ех, че не ми върви! Какъв е този ден! Извинявайте… — Лукашин наля чашите и с виновно изражение подаде едната на Надя. — А вие всъщност как се казвате? Защото аз съм Женя.

— Надя.

От телевизора долетяха ударите на Кремълския часовник.

Надя и Лукашин вдигнаха чашите.

— Честита Нова година, Надя.

— Честита Нова година! — тъжно отговори стопанката.

Часовникът биеше, а по ленинградските улици се носеше едно жълто жигули. Политаше напред, после рязко завиваше и ръмжеше назад.

На волана седеше обезумелият от ревност Иполит.

Часовникът удари дванайсетия, последен удар. Надя едва докосна чашата с устни.

— Добре започваме Новата година, няма що!

Лукашин оптимистично се включи:

— Старите хора казват, че както посрещнеш годината, така ще мине цялата…

Темата бързо се изчерпи, Лукашин и Надя не знаеха за какво да си приказват.

— Вие какъв лекар сте? — попита тя.

— Добър! — скромно отговори Лукашин.

— А по-точно?

— Хирург. А вие?

— Аз съм учителка. По руски език и литература…

— Трябва да се обадя до летището и да разбера кога излита първият самолет за Москва…

Надя му подаде телефонния указател.

Лукашин набра номера.

— Летището ли е? За много години… В колко часа е първият самолет за Москва? Благодаря. — Затвори телефона. — В седем и петнайсет. Не се бойте, Надя, сега ще говоря с Галя и веднага се махам.

Надя тъжно се усмихна.

— Имам чувството, че няма да се махнете никога!

— Не се ядосвайте — посъветва я Лукашин, — всичко ще се оправи.

И веднага звънна телефонът.

Лукашин се зарадва:

— Междуградски! Ало, Москва ли е? Ало…

В една телефонна кабина Иполит почервеня, окачи ядно слушалката, излезе и тръшна вратата.

Лукашин огорчено каза:

— Май беше Иполит…

— Защо се обадихте? Кой ви е дал право? — Надя беше отчаяна.

— Но аз не знаех, че е той. Мислех, че е Москва — виновно се заоправдава Лукашин. — Моля ви, простете ми.

Телефонът иззвъня пак.

Надя се развика:

— Не го пипайте! Аз ще се обадя!

И хукна към апарата.

— Ало… Москва?… Да, свързвайте…

В Москва, в апартамента на Лукашин, една объркана девойка държеше слушалката.

— От Ленинград ли?

— Галя, аз съм! — виновно си призна Лукашин.

— Ах, там си значи! — гневно каза Галя. — Благодаря, че поне се обади…

Лукашин не знаеше откъде да почне:

— Честита Нова година, Галя!

— Значи се обаждаш да ми честитиш? Трогната съм!

— Разбираш ли, стана една глупава история… — почна Лукашин, но Галя го прекъсна:

— Аз се чудя какво е станало, звъня по болници и по морги… А ти… просто си избягал от мен!

— Аз те обичам! — възрази нещастният Лукашин.

Галя не обърна внимание на думите му.

— Сега разбирам защо предварително ми разказа за Ленинград…

— Това е съвсем друг случай! Ще ти обясня всичко… Отидох на баня… с приятели… Имаме си традиция да се къпем…

— Няма нужда от повече приказки! — сухо го прекъсна Галя.

— Моля ти се… Чакай малко… Можеш да провериш. Обади се в Ленинград на 14-50-30. Идвам си с първия самолет…

— Няма защо да бързаш! Оставям ти ключа на масата.

— Недей… Недей на масата… Не затваряй…

Но Галя не се трогна от молбата му и затвори.

— Ало… Ало… — Лукашин също затвори и горчиво се усмихна. — Май вече нямам годеница.

— Нищо, ще си намерите друга! — равнодушно се обади Надя.

Телефонът звънна пак.

Лукашин с надежда се хвърли към него.

— Галя! А… Да… Свършихме… — После изведнъж се нахвърли срещу Надя: — Друга… Не ми трябват идиотските ви съвети! Какво знаете вие? Аз никога не съм се женил. Цял живот търсих и най-сетне я намерих!

— Какво ми крещите? — ядоса се Надя.

— Защото се бъркате в чужди работи! — Лукашин вече не беше на себе си. — Друга съм щял да си намеря…

— Забравяте, че сте в моята къща! — Надя беше потресена от неблагодарността на натрапника.

— По дяволите и къщата ви, и вие, и вашият Отело! — Лукашин цял трепереше от гняв.

— Грубиян! — ядосано извика Надя. — Вие сте просто грубиян!

— А вие… — Лукашин не намираше думи. — Вие…

Надя седна и спокойно кръстоса крака.

— Марш оттук!

Лукашин също седна.

— Никъде няма да ходя! Самолетът ми е чак в седем!

— Тогава ще се махна аз! — скочи Надя.

— Прав ви път! — Лукашин седна на масата и почна да си сервира.

— А, не! — възмути се Надя. — Без тия номера!

Върна се до масата, дръпна чинията от ръцете на Лукашин и я сложи пред себе си.

Лукашин си взе чиста чиния, но Надя я грабна и я удари в пода. Парченцата се пръснаха из цялата стая.

— Отвратително женище! — викна Лукашин.

Надя го заплаши:

— Още една дума, и със следващата чиния по главата!

Лукашин за всеки случай не възрази. Надя почна да яде. Ядеше демонстративно, лакомо:

— А пък вашата Галя вече си е отишла! Много добре е направила. Има късмет. Сега ще си намери свестен човек. Защо не ми възразявате? Не можете, а?

— Страх ме е от следващата чиния! — призна Лукашин, впил гладен поглед в храната.

В този миг някой звънна на вратата.

— Това е Иполит! — възкликна Надя. — Скачайте през балкона!

— Да не съм луд да си чупя краката! — отвърна Лукашин.

Надя отиде да отвори и в апартамента нахълтаха приятелките й Татяна и Валентина. Рукна порой от думи:

— Минавахме покрай вас и…

— Честита Нова година, Надюша!

Лукашин се възползва от отсъствието на стопанката и набързо си натъпка устата с разни неща от масата.

— Само да зърнем приятеля ти…

— Мъжете чакат долу. Не ги взехме, че после не можеш ги изгони!

— Да, мъжете се гонят трудно! — въздъхна Надя. — Е, влизайте. Ето ви го… вижте го само.

Приятелките влязоха в стаята. Лукашин стана и се поклони. Все още дъвчеше лакомо.

— Скъпи Иполит Георгиевич! — тържествено почна Валентина. — Ние, най-добрите Надини приятелки…

— Работим в едно училище, а пък тя ви крие… — включи се Татяна.

Докато се запознаваха, Надя, без да я видят, скри снимката на Иполит, сложена на видно място на библиотеката.

— Но аз не съм… — опита се да възрази Лукашин, обаче човек трудно може да възрази с пълна уста.

— Не ни прекъсвайте, не е възпитано! — направи му забележка Таня.

Приятелките на Надя бяха коренно различни. Ако Валентина приличаше на педагогическа вълчица, сменила кожата си само за празника, то затрогващата миниатюрна синеока Татяна изобщо не приличаше на учителка.

— Минаваме специално — продължаваше Валентина — за да ви поздравим и двамата. Вие трябва да знаете, че нашата Надя е изключителна жена, трябва да знаете колко я обичат в училище и учителите, и родителите…

— И дори децата! — добави Татяна.

— Надежда е отличен педагог — привично продължаваше изказването си Валентина, — добър другар, активно се включва в колективните мероприятия, участва в обществената работа…

— И чудесно пее — обади се Татяна.

— Много се радвам — най-сетне успя да проговори Лукашин, — но аз не съм човекът, за когото ме мислите!

— Не го слушайте! — неочаквано се намеси Надя. — Хайде сядайте на масата. Извикайте и мъжете!

— Не искаме да ви пречим! — завъртя глава Татяна.

— Ама вие не можете да ни попречите! — На Лукашин цялата тази история явно не му харесваше. Освен това основната черта на характера му беше правдивостта. — Ние, така да се каже, почти не се познаваме. За пръв път видях Надежда… — Той се обърна към Надя: — Как сте по баща?

— Василиевна! — съобщи Татяна през смях.

— Надежда Василиевна в единайсет часа тази вечер!

— Иполит, стига си се шегувал! — Тези Надини думи, естествено, се отнасяха до Лукашин. Подобна груба лъжа възмути нашия правдолюбец.

— Не съм Иполит и никога няма да бъда!

— Нека си се шегува — обади се Татяна. — Много му отива. Страшно ми харесват вашите отношения…

— Но аз наистина… — разяри се Лукашин, но Надя го прекъсна:

— Стига вече, Иполит, не е остроумно! Покани гостите.

— И все пак аз не съм Иполит! — настояваше Лукашин.

Валентина вдигна чаша шампанско:

— За вашето семейно щастие!

— Отказвам да пия! — Лукашин дори не си вдигна чашата.

— Горчиво! — викна Татяна, а Валентина се присъедини:

— Точно така! Горчиво!

— Не ща да се целувам с нея! — заинати се Лукашин.

Но Надя се изправи пред него и преди той да успее да окаже съпротива, го целуна в устата.

— Въпреки това аз пак не съм Иполит! — заяви Лукашин.

— Иполит Георгиевич — искрено се веселеше Таня, — харесва ли ви как пее Надя?

— Не знам… — недоволно отвърна Лукашин. — Не съм я чувал, не ми харесва!

Валя изумено впери очи в Надя.

— Не си пяла никога на своя Иполит, така ли?

— Това е най-непростимата ми грешка! — призна Надя. — Подай ми китарата.

— Не ща музика! — умоляваше Лукашин. — Не обичам самодейците!

— От къде на къде самодейци! — Валя свали китарата от стената и я подаде на Надя.

— Карай нашата! — поръча Таня. Карай „Влакчето“, Надюша! — И почна да дирижира.

Надя закачливо запя:

Ще тръгне влакчето към Тихорецката,

перон смаляващ се, вагонче блеснало,

стени опушени, часовник, чакане,

развени кърпички, очи разплакани.

Таня и Валентина й пригласяха:

Развени кърпички, развени кърпички,

развени кърпички, очи разплакани…

Надя и Лукашин се спогледаха.

За пръв път.

Ще заразплитат в купе изстинало

и мойто бъдеще, и мойто минало,

лъжи триметрови ще заразтягам аз,

с какво прощавам се — то не засяга вас.

Лукашин гледаше пеещата Надя и чак сега видя, че тя всъщност е красива.

Ще си излее морякът мъката,

животът тежък бил, трудна разлъката,

ще се сбогува с мен съвсем разчувствано,

ще тръгне влакчето, ще ме напусне той.[1]

Нестройно, но затова пък с въодушевление подхванаха последния стих Татяна и Валентина.

— Да, не бях чувал такова нещо! — сухо процеди Лукашин.

— Боже мой, колко съм щастлива, приятели! — въздъхна Валя.

— Хайде, Валентина, че ще ни измръзнат мъжете! — сети се Татяна.

— Надя, Иполит, желаем ви щастие!

— Нямам сили да възразя! — Лукашин наистина беше изтощен.

Татяна и Валентина тръгнаха към вратата.

— Чудесен е! — тихичко каза Татяна, а Валентина прибави:

— Одобрявам го… Надежда, аз си знаех, че няма да сбъркаш, той е свестен човек и най-важното — сериозен, положителен!

Надя се върна в стаята и Лукашин попита:

— Защо го направихте?

Надя тъжно се усмихна:

— Вие пък — като папагал: „Не съм Иполит, не съм Иполит…“ Какво искате, да им разкажа как сте ходили на баня ли? Та утре цялото училище да приказва, че посрещам Нова година с някакъв пропаднал тип!

— Не съм пропаднал тип, аз съм нещастен човек!

— Пропадналите не могат ли да бъдат нещастни? — с основание попита Надя.

— Ами как ще им представите истинския Иполит?

— Истинският сигурно вече няма да дойде… — натъжи се Надя и пак сложи снимката на мястото й.

— Защо все аз трябва да ви утешавам? — възмути се Лукашин. — Защо вие не ме утешавате? Аз съм по-нещастен от вас. Вие поне сте си вкъщи.

— Защото вие сам сте си виновен!

— Да не съм го направил нарочно? Аз също съм жертва на обстоятелствата. Може ли да хапна нещо?

— Яжте! Всичко има. Няма да го хвърлям сега!

Лукашин с апетит се нахвърли върху салатата.

— Чудо! — профъфли той с натъпкана уста. — Вие ли сте я правили?

— Разбира се, че аз. Исках да се изфукам!

— Има защо. Много обичам да си похапна!

— А пък аз, да ви кажа, мразя да готвя! — откровено сподели Надя. — Вярно, че нямам и време покрай моите мързеланковци и хулиганчета… Сутрин излизам и…

— Превъзпитавате ли ги? — Лукашин опита желираната риба, но тя явно беше толкова лоша, че той леко отмести чинията.

— Аз тях, те мене. Опитвам се да ги накарам да мислят, малко от малко поне. Да имат за всичко собствено мнение…

— А те на какво ви учат?

— Сигурно на същото… — усмихна се Надя.

— Аз пък съм представител на най-консервативната професия…

— Не мисля. Нашите професии са съперници в това отношение… — не се съгласи Надя.

— Най-трудното при нас е да имаш собствено мнение. Ами ако сбъркаш? Грешките на лекарите струват много скъпо на всички.

— Грешките на учителите не са толкова очевидни — мислеше Надя на глас, — но в крайна сметка струват също толкова.

— И все пак ние с вас сме си избрали най-хубавите професии на света! — възкликна Лукашин. — И най-важните!

— Ако се съди по заплатите, едва ли!

Разсмяха се. Лукашин неволно се поддаде на породилата се между двамата топлинка и каза:

— Знаете ли, когато приятелките ви ви хвалеха, на мен ми беше приятно… Не знам защо…

— Не се подмазвайте — предупреди го Надя.

— За разлика от вас — малко лукаво се усмихна Лукашин, — приятелката ви веднага разбра, че съм положителен!

— Естествено! Нали не сте нахълтали в нейния апартамент.

— Вярно! — засмя се Лукашин и седна до грамофона. — Засега не съм. Обаче ние с вас посрещаме Новата година доста странно… — Лукашин сложи някаква плоча. — Знаете ли, ако някога, съвсем случайно, се срещнем… и си спомним всичко, ще си умрем от смях…

И Евгений важно се поклони, за да покани Надя на танц.

— Мисля, че не ми беше до смях, когато влязох и видях… как сте се изтегнали… — Надя подаде ръка на Лукашин и двамата бавно закръжиха насред стаята.

— А пък аз… — спомняше си Женя — се будя в собственото си легло, понеже някаква жена ме полива с чайник! И на мен не ми беше до смях! — И прихна.

— Аз казвам: „Измитайте се…“ — разсмя се и Надя.

— А аз казвам: „Как смеете да се държите така в собствения ми апартамент!“ — не можеше да се спре Лукашин и автоматично притисна Надя до себе си.

— А пък аз се възмутих… и загубих и ума, и дума… Кой е този?… Ако е крадец, защо е легнал… Уморен крадец, полегнал да си подремне в обрания апартамент… — И Надя, без да иска, докосна с буза страната на Лукашин.

— Ама в първия миг толкова да ви намразя… — давеше се от смях Лукашин. — Толкова да ви намразя…

Надя се кикотеше още по-силно:

— Вие пък ми бяхте направо отвратителен!

И тогава се звънна.

Лукашин и Надя млъкнаха, в един миг се почувстваха така неудобно, като че ли са ги заварили на местопрестъплението. Не смееха да се погледнат.

Паузата се проточи. Пак се звънна.

— Да отворя ли? — тихо попита Лукашин.

Надя тръгна към вратата. Беше Иполит.

С влизането почна да се оправдава:

— Мила, прости ми… избухнах, не бях прав… Само развалих новогодишната ни вечер.

— Много хубаво, че се върна! — каза Надя. — Страх ме беше, че няма да дойдеш. Сваляй палтото и влизай!

Помогна му да се съблече, той нежно й целуна ръка и двамата заедно влязоха в стаята. Щом видя Лукашин, Иполит се вцепени.

— Този още ли е тук?

— Не мога да го изгоня на улицата. Първият самолет е чак в седем.

Иполит с широки крачки прекоси стаята.

— Да беше седял на летището. Нищо нямаше да му стане!

Лукашин мълчеше. Иполит се огледа и прецени обстановката:

— Значи така… Вечеряли сте вече… Добре си прекарвате… Музика си слушате…

— Че няма да седим гладни — каза Надя и спря грамофона. — Сядай с нас!

— С вас? — многозначително произнесе Иполит.

— Не се хващай за думите! — понамръщи се Надя.

Иполит долови нещо в интонацията й, май си спомни одевешната кавга и предложи помирително решение:

— Виж какво… дай да му извикаме такси и да му го платим до летището…

— На Нова година таксито ще дойде чак сутринта… — констатира Надя, а Лукашин се мъчеше да скрие усмивката си.

— Тогава… Тогава… — Иполит едва се сдържаше. — Да върви пеша.

— До летището? — Надя поклати глава. — Много е далече.

— На тебе вече ти е жал за него, нали? — нервно попита Иполит.

— Иполит! — Надя също беше ядосана. — Дори моето ангелско търпение може да се изчерпи!

Тогава Иполит кипна:

— Значи аз съм виновен за всичко!? Може би вече си го харесала!? Може вече да си имате нещо, а? И аз ви преча, нали?

Сега не издържа и Лукашин:

— Как не ви е срам!

— Мълчете! Вие нямате нищо общо! — кресна му Иполит, но Лукашин назидателно продължи:

— Щом обичате една жена, трябва да й вярвате, Иполит Георгиевич, любовта почва от доверието…

— Я не ме учете!

— Няма да е лошо да ме изслушате!

— Надя, кажи му да спре! — изсъска Иполит.

Но Лукашин се беше разпалил и не можеше да спре.

— Надежда Василиевна е чудесна жена… чудесен човек… Умна е, хубаво готви… нали ядох!… Тактична е, красива е в края на краищата! А вие се държите отвратително! Веднага се извинете!

— Сега ще те убия! — яростно изхърка Иполит и се нахвърли върху Лукашин.

Започна се люта борба. Надя я наблюдаваше с известен интерес, така едно време на рицарските турнири дамите са гледали кавалерите си да се хвърлят един срещу друг с мечове и копия.

— Спрете! Само бой ми липсва! — викна тя.

Победител в схватката беше Лукашин. Повали Иполит на пода и му изви ръката зад гърба.

— Моли я за прошка!

— Защо ми говорите на „ти“? — възмути се Иполит. Дишаше тежко.

— Защото си победен! — Лукашин му изви ръката по-силно и Иполит изпищя:

— Ще ми счупите ръката!

— Аз ще я счупя, аз ще я оправя! — милосърдно обеща Лукашин. — Моли я за прошка.

На Надя й омръзна да ги гледа.

— Женя, пуснете го!

— Ах, значи той вече е Женя! — пресекнато изхлипа Иполит.

— А ти какво искаш, да нямам име ли? — каза Лукашин и послушно го пусна.

— Сега се махайте! И двамата! — заповяда Надя.

— Не исках да го бия! — оплака се Лукашин като малко момче. — Той пръв започна!

Надя ги гледаше така свирепо, че и двамата мълчешком тръгнаха към вратата.

Спряха пред нея и всеки възпитано направи път на другия. Никой не искаше да си тръгне пръв.

— Стига сте се правили на идиоти! — скара им се Надя.

Тогава и двамата като по команда едновременно се промушиха през вратата, без да се изпускат от очи си взеха палтата и все така едновременно излязоха от апартамента.

Щом си отидоха, Надя вдигна телефона.

— За много години, Николай Иванович!… Надя се обажда… Благодаря. Татяна там ли е?…

Иполит и Лукашин излязоха от блока и се спряха.

— Вие накъде сте? — попита Лукашин.

— Насам! — посочи Иполит.

— Тогава аз съм натам! — И Лукашин посочи в противоположна посока.

— Съвсем естествено, че сме в различни посоки! — каза Иполит и тръгна.

Лукашин също тръгна, макар да нямаше представа къде отива.

Стигна до първата пряка, сви наляво, повървя още малко и умислен спря.

А през това време Надя свършваше разговора с приятелката си:

— Сега ще дойда при вас… Не, не… Не сме се скарали… После ще ти разкажа… Ами тогава… тогава елате вие…

Лукашин постоя малко на затрупаната със сняг улица. После нещо му хрумна. Ако можехме да четем чужди мисли, щяхме да разберем, че си каза: „Ами ако Иполит е излязъл по-хитър и вече се е върнал?“

И пъргаво затича обратно.

Докато наближаваше блок 25, видя, че насреща му тича Иполит — очевидно му беше хрумнала същата мисъл.

— Значи така! — каза единият.

— Така! — отвърна другият.

— Но нали ви изгониха! — напомни Лукашин.

— И двамата ни изгониха! — уточни Иполит.

— Прав сте! — съгласи се Лукашин.

Постояха един срещу друг.

— Има да стоим дълго. Много време имам до самолета.

— А пък аз днес не съм на работа!

— Студеничко е! — пръв си призна Лукашин.

— Да, пощипва, а пък както забелязах, бельото ви е доста тъничко! — съгласи се Иполит.

— И вашите обувки са с доста тънки подметки! — не му остана длъжен Лукашин.

— Ще ви хване пневмония и после, току-виж, летален изход — плашеше съперника си Иполит.

— Ще загинем рамо до рамо! — Лукашин беше решен на всичко.

— Аз не мисля да загивам! Мога да вляза в колата!

Замръзваха, но никой не се предаваше. Бяха решени да видят кой е по-издръжлив.

Неочаквано Иполит се усмихна иронично.

— Какво се сетихте? — веднага реагира Лукашин.

— Не мисля да ви осведомявам!

— По лицето ви е изписано, че мислите за мен!

— За вас, за вас, другарю авантюрист! — насмешливо каза Иполит. — За вас няма нищо установено, нищо законно, нищо свято. Такива като вас не вярват в разума, а в порива. Вие сте опасен за обществото!

Лукашин потрепваше, за да се пребори със студа.

— Вие ме ласкаете!

— Чакам да ми отговорите! — обади се Иполит. — Откровеност за откровеност.

— Готово! Хората като вас винаги са прави. Вие живеете както трябва, както ви се казва, но в това е вашата слабост. Не сте способни на безумство. За велики неща не ви стигат силите, а пък животът не се вписва в тесните ви рамки! — Лукашин изведнъж прекъсна дидактичния си монолог и изкрещя: — Ура!

— Какво „ура“? — подозрително попита Иполит.

— Качвам се. Имам уважителна причина. Забравил съм си чантата! — тържествуващо отговори Лукашин.

— Направили сте го нарочно!

— Тогава защо щях да мръзна толкова време? — Този път логиката явно беше на негова страна.

— Аз ще ви я донеса! — предложи Иполит.

— Не мога да ви се доверя! — Лукашин вече влизаше в блока. — В чантата имам скъпа метличка!

— Кажете ми — Иполит вървеше по петите му, — защо отидохте на баня? Не можете ли да се къпете вкъщи?

— Вие не можете да го разберете! — отсече Лукашин.

Конкурентите влязоха във входа.

В това време у Надини звънна телефонът.

Тя се обади:

— Ало? От Москва ли?…

— Моля ви, Лукашин да се обади — чу се женски глас.

— Галя ли е? Женя вече тръгна за летището — каза Надя.

— А вие коя сте? — предизвикателно се поинтересува Галя.

— Случайна позната! — отвърна Надя.

— И той как попадна у вас?

— Сега ще ви обясня всичко. — И също като Лукашин Надя почна от самото начало: — Вчера Женя отишъл на баня…

— Каква баня? — не издържа Галя. — Той си има баня вкъщи!…

Лукашин и Иполит спряха на площадката.

Иполит посегна към звънеца, но не се осмели да звънне…

Надя искрено се стараеше да бъде убедителна:

— Те си имат традиция. Всяка година на трийсет и първи декември Женя ходи с приятелите си на баня.

— Откъде знаете? Значи го познавате отдавна?

— Не, запознахме се преди няколко часа. Разбирате ли, моят адрес в Ленинград е същият като неговия — Трета Строителна, блок 25, 12-и апартамент. И той го казал на таксито…

Галя изобщо не й вярваше.

— Всичко разбрах. Вие знаете дори адреса му в Москва…

Иполит и Лукашин все така стърчаха пред вратата на апартамента. Лукашин подаде на съперника си два ключа. Иполит неуспешно се опита да отключи горната брава.

— Не се притеснявайте! — успокои го московчанинът.

— Не ме учете! — сряза го ленинградчанинът.

— Дайте да ви помогна — лукаво предложи Евгений.

— Не ща — твърдо отказа Иполит.

Лукашин му взе ключовете и отвори долната брава.

— Проста работа! — каза той, отвори и пусна Иполит напред. — Заповядайте!

Съперникът му се усмихна презрително.

— Личи си, че сте професионален крадец!

Заедно прекрачиха прага и заедно чуха, че Надя говори по телефона. И пак заедно, щом чуха какво точно казва, застинаха.

— Галя… Галя… — припряно говореше Надя. — Не затваряйте. Нищо не сте разбрали… Вашият Женя е добър, чудесен е… Изобщо не е виновен… Да си кажа, малко ви завиждам… Той много ми хареса… Простете му…

При тези думи Иполит ненавиждащо изгледа съперника си и вбесен хукна надолу. Лукашин го изпрати с поглед, въздъхна облекчено и понеже не искаше да подслушва, остана на площадката.

— Защо го защитавате? — попита Галя. — Вие омъжена ли сте?

— Това няма никакво значение! — отклони въпроса Надя.

— Значи не сте… — чисто по женски заключи Галя. — И той е дошъл в Ленинград да празнувате Новата година!

— Нищо подобно — развълнува се Надя. — Вчера Женя отишъл с приятелите си на баня и там…

— Стига с тази баня — прекъсна я Галя и неочаквано добави: — На колко години сте?

— На много… — отвърна Надя след известна пауза.

— Значи последен шанс, нали?

— Не ви ли е срам?

— Мене да ме е срам? Да не съм ви откраднала годеника?

— Не ме разбирате правилно…

— Вие сте хищница! Обаче въпреки всичко няма да успеете! В последния момент той ще ви избяга…

Галя затвори. Надя машинално каза: „Ало… Ало…“, после и тя затвори.

Лукашин пак отключи, нададе ухо — май бяха свършили с телефона.

— Може ли? — попита той. — Извинете… Забравил съм си чантата.

— Галя ви търси…

— Откъде е взела телефона? — лукаво се учуди Лукашин. — Всъщност да, нали й го казах… Освен това вашият телефон се помни лесно…

— Опитах се да й обясня всичко, но тя не ми повярва… Казах й, че сте тръгнали за летището.

— Много съм ви благодарен! — каза Лукашин, помълча и плахо се обади: — Е, аз тръгвам!

Надя не оправда надеждите му и заяви:

— Приятно пътуване!

Лукашин се чудеше какво още да каже.

— Благодаря ви за всичко…

— Няма нищо… — отвърна Надя.

— Е, аз да тръгвам! — Речникът на Лукашин не беше твърде разнообразен.

— Как ще стигнете до летището? — Надя като че ли му помагаше да излезе от задънената улица. — Още няма автобуси…

— И аз не знам… — отвърна Лукашин. — Все ще стигна.

И Надя неочаквано рязко тръсна:

— Хайде тръгвайте!

Лукашин, който не познаваше капризите на женската душа, покорно тръгна към вратата.

— Значи аз такова… Исках само да ви кажа…

— Какво? — бързо попита Надя.

— Може ли някой път да ви се обадя?

— Помните ли телефона ми?

— 14-50-30.

— Обадете се! — разреши тя.

— Благодаря. — Лукашин направи още една крачка към вратата. — Простете нахълтването ми!

— Честита Нова година! — В гласа на Надя се долавяше тъжен нюанс, но Лукашин не го усети.

— Благодаря! И на вас!

Вече беше хванал дръжката на вратата и Надя, ясно видяла, че този глупчо сега наистина ще си отиде, възкликна:

— Какво правите?!

— Отивам си!

— Но вие… вие търсите предлог да останете!

— Да, но не намирам!

— А пък аз… — призна Надя — не мога да намеря предлог да ви задържа!

— Наистина ли?… — радостно се обърна Лукашин. — Тогава да се съблека и да поостана!

И на двамата им беше неудобно, не знаеха какво да си кажат и както става в подобни случаи, не смееха да се погледнат. Надя седна в единия ъгъл на стаята, а Лукашин се сгъна на ръба на дивана в другия. Паузата се проточи. Ставаше непоносимо дълга. Тогава Лукашин се изправи, погледна Надя въпросително и откачи китарата от стената.

— Искате ли да ви изпея нещо?

— Защото само мълчим ли?

— Може би затова. Не че пея кой знае как, но обичам да пея… — И закачливо запя:

Страх не ви би морил от пожари,

ако нямате дом построен.

И не ще ви напусне жена ви,

ако бъдете вечно ерген.

Ако нямате куче, тогава

не ще хокат и песа ви стар.

И другарят не ще ви предава,

ако нямате близък другар.

Ако нямате собствена леля,

след смъртта й не ви чака скръб.

Ако ли пък не сте и живели,

не сте застрашен и от смърт.

Оркестърът гръмко свири,

тътне тръба от мед.

Нека всеки сам да избира —

да има ли, или не?![2]

— Много проблемна песен… — подсмихна се Надя.

— Само че аз не взех китарата току-тъй. Сега вие като гостоприемна стопанка ще трябва да ми отвърнете със същото… Хайде изпейте нещо. — И Лукашин й подаде китарата.

Тя я взе, но не й се пееше.

— Нали не ви хареса как пея…

— Хареса ми… излъгах… лъжа…

— Винаги ли?

— Почти! — засмя се Лукашин и застана пред снимката й, която беше на библиотеката до снимката на Иполит.

— Много хубава снимка!

— Обикновено излизам лошо, но тази и аз я харесвам… Нищо, че е от десет години…

— Същата сте си — галантно заяви Лукашин.

— Пак лъжете, нали?

— Почти не…

— Вие къде работите? — попита Надя.

— В една поликлиника. Приемам болни. Понякога до трийсет души дневно.

— Втръсва ли ви?

— Разбира се — съгласи се Лукашин. — Обаче няма начин. Нали са болни! Трябва да ги лекувам.

— Добре. Щом е така, ще ви попея — изведнъж се съгласи Надя. — Макар че не заслужавате.

И тихо запя прекрасните стихове на Цветаева:

Добре е, че сте болен не за мен,

че не за вас отколе боледувам,

че земното кълбо през никой ден

под стъпките ви няма да отплува.

Добре е, че ненужно е — безкрай

да си подбирам думите лукави.

И да не се червя, когато най-

невинно се докосваме с ръкави.

Благодаря ви — най-далечен мой,

че мене — без сърцето ви да знае! —

обичате: за нощния покой,

за редките ни срещи подир залез,

за не-разходките ни в час стъмен,

за слънцето — над други дето плува,

и че — уви! — сте болен не за мен,

че не за вас — уви! — аз боледувам.[3]

Когато свърши, Лукашин неочаквано каза:

— Надя, искам да ви помоля нещо… Малко нахално…

— Какво?

— Няма ли да се разсърдите?

— Ще се опитам.

— И няма да ме изгоните?

— Щом не съм го направила досега… Искате да ви изпея още нещо ли? — усмихна се тя.

— Не… Надя, може ли да махна от библиотеката снимката на Иполит и да я скъсам?

— Не, не може… — студено му отказа Надя.

— Нима ви е мъчно, че той си отиде? — Гласът на Лукашин прозвуча потиснато.

— Какво ви интересува?

— Интересува ме.

— Да! — предизвикателно отговори Надя. — Мъчно ми е.

— Сигурна ли сте?

Надя мълчеше…

— На колко години сте, на трийсет и две? — нетактично попита Лукашин.

— На трийсет и четири…

— Трийсет и четири… — замислено повтори той. — Без мъж, без семейство. Случва се. Като не върви — не върви. И изведнъж се появява Иполит — положителен, сериозен. Вдъхва чувство за спокойствие и сигурност. За непоклатимост. Сто на сто е добра партия. Кола, апартамент. Приятелките ви съветват — гледай да не го изтървеш…

— Ама вие сте били жесток!…

— Нали съм хирург. Често трябва да режа хората, та после да оздравеят.

— И не ви ли е жал за тях?

— Разбира се… — Лукашин сви рамене.

— И на мен понякога ми е жал за себе си — тъжно се усмихна Надя. — Прибера се вечер, седна във фотьойла и се съжалявам. Но ми се случва рядко…

— И нито веднъж не сте се омъжвали?

— Веднъж. Наполовина.

— Как така? — Лукашин се стъписа. — Как наполовина?

— Ами така… Срещахме се два пъти седмично… Цели десет години… Оттогава не обичам съботите и неделите. И празниците. По празниците винаги бях сама.

— Женен ли беше? — сети се Лукашин.

— И досега си е женен.

— И вие — с видимо усилие я попита той — още го обичате?

— Не! — твърдо отговори Надя. Срещна острия поглед на Лукашин и се усмихна. — Не! Хайде по-добре да пием кафе!

— А пък аз нямах успех с жените още от училище! — Лукашин изведнъж се ободри. — Имах една съученичка Ира — нищо особено… обаче все пак една такава… И още в осми клас… дето се казва… й хвърлих око. Обаче тя изобщо не ми обръщаше внимание. А после, вече след училище, се омъжи за Павел…

— С когото ходите на баня и вместо когото сте дошли в Ленинград ли? — уточни Надя.

— Точно за него… — потвърди Лукашин. — Естествено, поканиха ме на сватбата. Много ми беше мъчно, станах и казах вместо наздравица: „Ира, пожелавам ти по-скоро да напуснеш Павел и да дойдеш при мен. Ще те чакам!“ Изхвърлиха ме, разбира се. Голям скандал стана!

— А сега сте приятели с Павел, така ли?

— Защо сега? Цял живот. Той не е виновен, че го е харесала. И трябваше да дойде за Нова година в Ленинград при нея. Тя е тук в командировка.

— Горката Ира! Значи и тя е нещастна!

— Защо и тя? — обиди се Лукашин. — Аз например не се чувствам нещастен! — Усмихна се и допълни: — И с удоволствие отивам да направя кафе…

— Защо вие? — учуди се Надя.

— Вие наистина пеете чудесно! — шеговито констатира Лукашин. — Обаче изобщо не можете да готвите! Вашата желирана риба не е никаква риба… ами истинска отрова!…

— А ме похвалихте! — ахна Надя.

— Подмазвах се…

— Не сте много учтив… — намръщи се стопанката. — Всяка жена е убедена, че е най-добрата готвачка на света.

— Права сте — съгласи се Лукашин. — Изобщо не мога да се позная. Вкъщи цял живот ме мислят за свит. Мама винаги казва, че всички ме използват, а приятелите ми викат, че съм мухльо.

— Според мен те ви правят комплимент! — сухо забеляза Надя.

— Аз също мислех, че съм мухльо…

— Какво високо самомнение — насмешливо добави Надя.

— А сега се чувствам друг, по-…

— Нахален! — саркастично се засмя Надя.

— Защо говорите така? — огорчи се Лукашин. — Смел… И по-…

— Безцеремонен! — пак така издевателски му подсказа Надя.

— Не, решителен! По-…

— Разпасан! — продължи да суфлира тя.

— Не, не познахте! Чувствам се като човек, който може да постигне всичко! Разбирате ли, все едно някаква сила, която е спала у мен, се пробужда. Сигурно защото ви срещнах. Благодарение на вас се прояви истинският ми характер, за който дори не подозирах.

Надя изумено плесна с ръце.

— Чувате ли се какво говорите?! Значи аз съм ви направила грубиян?

Лукашин чак се захласна.

— Още никой не ме е наричал така! Аз съм щастлив, Надя!

В този момент на вратата се звънна.

— Ама че е досаден! — освирепя Лукашин. — Направо не знам какво ще го направя!

Решително тръгна към вратата, но Надя го отблъсна:

— Да не сте посмели! Аз ще отворя!

Излезе в антрето и рязко дръпна външната врата. На прага стояха Валентина и Татяна. Бяха дошли за Надя, както се бяха разбрали по телефона.

— Ще спиш при мен! — предложи й Валентина. — Какво стана, Надя? Сигурно се е държал безобразно!

— Скарахте ли се? — попита Татяна.

— Женен е, нали? — продължи Валентина. — Веднага го усетих!

— Има дете, нали! — предположи Татяна.

Щом чу гласовете на жените, Лукашин отиде до библиотеката, където се кипреше снимката на Иполит, съкрушено разпери ръце, сякаш се извиняваше на съперника си, и бутна снимката по очи. След това си деяние решително излезе в антрето.

— Защо идвате? Кой ви е викал? Моля ви, вървете си!

— Вие да не сте луд? — възмути се Надя.

Гостенките се стъписаха от подобно посрещане.

— Но Надя ни помоли… — почна Татяна.

— Никъде не я пускам! — решително заяви Лукашин.

— От къде на къде се разпореждате тук? — Надя също се слиса.

Отговорът на Лукашин беше нахален и, главно, правдив и убедителен:

— Нали съм Иполит!

Надя се изсмя.

— Защо се смеете? — поинтересува се Лукашин.

— Защото лъжеш! — отвърна Надя, без дори да забележи, че говори вече на „ти“. — Момичета! — обърна се тя към приятелките си. — Одеве ми беше неудобно да ви кажа…

— Кажи им де, кажи им! — заплашително я посъветва Лукашин.

— Това не е Иполит! — продължи отчаяно Надя. — Това е съвсем друг човек. Дори не му знам името.

— Не й вярвайте! — намеси се Лукашин. — Аз съм Иполит. От къде на къде Надя ще прекарва нощта с непознат мъж?

— Сега ще ви обясня всичко, момичета! — Надя не знаеше как да се измъкне от положението. — Снощи се върнах…

— Хайде разкажи им и за банята! — пресече я Лукашин. — Веднага ще ти повярват!

— Снощи се върнах и видях… — продължаваше опитите си Надя.

— Разкажи им, че си ме заварила в леглото си — посъветва я Лукашин.

— Ние май да си вървим! — смути се Валентина.

— Женя — кипна Надя, — престани да се правиш на идиот!

— Какъв Женя? — кипна и Лукашин. — Къде е този Женя!? Развод!

— Сега ще го пребия! — Надя очевидно се канеше да изпълни заканата си, но приятелките й я удържаха насила.

— По-добре след като си отидем — каза Татяна.

— Тогава не си ходете! — помоли Лукашин.

— Ще го науча аз него! — буйстваше Надя.

— Постойте малко, момичета. Хайде да се чукнем. Нова година е все пак! — Лукашин ги подбутваше към масата. Наля пак шампанско.

— Да сте живи и здрави! — Татяна явно искаше да помири „младите“.

— Какво ти здраве! — оплака се Лукашин. — Здравенцето ми взе тя.

Валентина припряно почна:

— Скъпи Надя и Иполит!

— Но той не е Иполит! — уморено я прекъсна Надя.

— Надя, това вече не е остроумно! — намеси се Татяна.

— Разбира се, че не е! — Лукашин изгледа Надя победоносно.

— Вдигам тази чаша — продължи Валентина — с пожелание през новата година вече да не се карате!

— Няма вече! — с готовност се съгласи Лукашин.

— Момичета, аз тръгвам с вас! — заяви Надя.

— Стига глупости! — грубо, като истински съпруг я смъмри Лукашин. — Защо сега не викате „горчиво“?

Надя онемя пред нечуваната му дързост.

— Щом настоявате… Горчиво! — несигурно се обади Валентина.

— Горчиво, горчиво! — присъедини се Татяна.

Надя заотстъпва.

— Не ща да се целувам с него!

Докато вървеше към нея, Лукашин обясни поведението си:

— Масите го искат!

— Женя, не ме докосвайте!

— Аз не съм Женя! Аз съм Иполит!

Лукашин преодоля съпротивата й и я прегърна. Последва дълга целувка. Толкова дълга, че двете приятелки успяха деликатно да се оттеглят. На прага Татяна се обърна, за да види още веднъж любовната сцена, но Валентина насила я измъкна на стълбите.

Най-сетне Лукашин и Надя смутено се отдръпнаха един от друг.

— Къде са Татяна и Валя? — попита Надя. Не знаеше какво да направи.

— Много ми допаднаха приятелките ти… — пое си дъх след целувката Лукашин.

— Вече на „ти“ ли сме? — учуди се Надя.

— Отдавна! — отвърна Лукашин. — Ти не забеляза ли?

И тогава някой пак позвъни.

— Това не е апартамент, а лудница! — Лукашин ядосано хукна да отвори. — Сега ще ги убия!…

В апартамента нахълта шумна компания младежи.

— Тук ли живеят Синицини?

— Един момент. Надя! — викна Лукашин. — Ти как се казваш?

— Шевельова! — обади се Надя.

— Значи не са тук. Уви… — Лукашин разпери ръце. — Ние сме Шевельови.

— Ще звъним наред! — предложи едно девойче, а някакъв момък с акордеон засвири бравурен марш.

— Ами ти как се казваш? — попита Надя, когато компанията си тръгна.

— Лукашин.

— А по баща?

— Михайлович.

— Значи, Евгений Михайлович Лукашин — Надя се поклони кокетно, — много ми е приятно.

Без нищо да каже, Лукашин вдигна телефона.

— Къде ще се обаждаш? — учуди се Надя.

Лукашин вече въртеше.

— Искам да разбера кога е вторият самолет…

— Защо реши да отложиш пътуването си?

— Не искам да заминавам, и точка! Ало, летището ли е, кога има самолет за Москва, не, първия го знам… а вторият… а третият?… А четвъртият?… Безобразие! — Лукашин сърдито тръшна слушалката: — Не ги е срам! Излитат на всеки половин час! — Закрачи из стаята. — Нищо не разбирам вече.

— Какво имаш предвид? — Надя видя, че снимката на Иполит лежи по очи, и я вдигна на законното й място.

— От къде на къде ще заминавам сутринта? На работа съм чак на втори, днес ще се разходим, ще идем до Ермитажа… А довечера ще хвана самолет или влак.

— Много си безцеремонен! — направи му забележка Надя. — Доколкото си спомням, не съм те канила.

— Ами покани ме тогава! — посъветва я Лукашин.

— Защо? — съвсем сериозно попита Надя.

Вместо отговор Лукашин пристъпи към библиотеката, бутна стъклото и взе снимката на Иполит.

— Не мога да говоря така! Имам чувството, че сме трима!

— Не смей да пипаш Иполит!

— Нищо лошо няма да му направя! Ще го пъхна между книгите! — И Лукашин изпълни заплахата си.

Надя извади снимката и я постави в изходна позиция.

— Добре — съгласи се Лукашин, — нека си стои тук, само ще го обърнем към стената. Важното е да не го виждаме.

И обърна снимката. Надя веднага я постави както си беше.

— Остави Иполит на мира! — подвикна тя.

— Какво се застъпваш за него? — нервно почна Лукашин. И двамата говореха за снимката като за жив човек. — Много скъп спомен, така ли?

— Това не те засяга! — отряза Надя.

Лукашин обърна снимката и случайно прочете надписа: „На милата ми Наденка…“ Фамилиарността на думите просто го вбеси.

— А, не, това вече е прекалено! Просто… минава всякакви граници!…

И отвори малкото прозорче.

— Какво мислиш да правиш? — настръхна Надя.

— Нека си подиша чист въздух, много е полезно! — И Лукашин изпълни присъдата — хвърли снимката през прозореца.

Тя се завъртя във въздуха и плавно кацна в преспите.

— Слез и вдигни Иполит! — заповяда Надя.

— Да имаш да вземаш! — Лукашин седна във фотьойла и блажено изпружи крака.

— Повтарям още веднъж… — с леден глас продължи Надя.

— Стига вече, Надя! Няма да го направя!

— Виж какво, изчезвай с първия самолет! — Надя вече се ядосваше сериозно. Лукашин явно беше прекалил с изхвърлянето на снимката.

— Изчезвам! — Лукашин взе електрическата самобръсначка от бюфета и добави: — Ей сегичка се избръсвам и вече няма да стъпя тук!

Извади самобръсначката и я включи в контакта.

— Тука да не ти е бръснарница! — Надя тутакси издърпа шнура.

Лукашин пак хладнокръвно пъхна щепсела.

— Не мога да ида при годеницата си небръснат!

— Ах, аз пък бях забравила, че имаш и годеница! — издевателски възкликна Надя.

На вратата се звънна.

— Тичай да отвориш! — посъветва я Лукашин, без да спира да се бръсне. — Сигурно е Иполит. Отдавна не е идвал!

Надя излезе в антрето и отвори. Лукашин беше познал. Наистина беше Иполит. Без да каже нито дума на Надя, той тръгна към хола да провери още ли е тук съперникът му. Лукашин спокойно си се бръснеше и се правеше, че не го забелязва.

— Ах, той вече се бръсне с моята бръсначка! — възкликна Иполит, рязко се обърна и без да каже нищо друго, стремително изскочи от апартамента. Външната врата силно се затръшна.

Бягството на Иполит отново подобри настроението на Лукашин.

Той се избръсна и внимателно прибра самобръсначката.

— Чудесно! Този път си отиде завинаги! — И изведнъж се намръщи. — Обаче защо бръсначката му е тук?

— Нали отиваш при годеницата си, хайде изчезвай! — парира Надя. — Тази бръсначка е на моя годеник!

— На бившия ти годеник! — уточни Лукашин. — Няма го вече Иполит! Забрави го! А пък ако посмее да дойде пак, ще го изхвърля.

Надя отново избухна:

— С какво право ми говориш така? Защо се бъркаш в живота ми? Отдавна ти е време за летището!

— Влакът ми тръгва чак довечера! — Лукашин нахално отиде до дивана, събу се и се изтегна.

— Тогава ще се махна аз! — заплаши го Надя.

— Чудесна мисъл. Разходи се, аз ще подремна! — Лукашин притвори очи. — Уморен съм.

— Ще се върна с милиция!

— Доведи целия участък!

— Дръж ми палтото! — Надя наистина излизаше.

— С удоволствие — процеди Лукашин през зъби. Въздъхна, лениво се надигна, излезе в антрето, свали от закачалката дрехата й и подчертано любезно й помогна. — Заповядай! Това ли е?

— Чакай малко! — Надя посочи ботуша си. — Вдигни ми ципа!…

— С удоволствие! — Лукашин послушно клекна и дръпна ципа на ботуша. — Благодаря за доверието!

Надя посочи другия си ботуш.

— И този!

— През целия си съзнателен живот съм мечтал точно за това! — Лукашин зарадван изпълни отговорното поръчение. После нежно долепи буза до Надиния ботуш.

Надя разбираше, че това нейно излизане всъщност е нелепо, но искаше последната дума да е нейна.

— Само не мисли да ме обереш! Имай предвид, че знам московския ти адрес!

Лукашин безгрижно се засмя. Надя излезе и тръшна вратата. Той остана сам. Огледа се, върна се в хола, отиде на пръсти до библиотеката, бутна стъклото и извади снимката на Надя…

Навън Надя спря, не знаеше какво да направи. Стъпи в пряспата, вдигна снимката на Иполит и я прибра в чантата си.

Мина едно такси. Зелената лампичка показваше, че е свободно.

Надя почти се хвърли пред колелата.

Шофьорът натисна спирачките.

— Качването само на колонката!

— Честита Нова година! — умолително каза Надя.

— От мен да мине! — съгласи се шофьорът. — Бързо!

Надя се настани в таксито.

— Къде да ви откарам? — попита шофьорът.

— Нямам представа! — отвърна тя.

Той ахна и отвори вратата.

— Слизайте!

— Не, не! — завъртя глава Надя. — Вече знам къде, карайте на Московската гара.

[1] Текст М. Лвовски — Б.а. ↑

[2] Текст А. Аронов — Б.а. ↑

[3] Превод Валентина Радинска — Б.пр. ↑

Вратата на Надиния апартамент се отвори и в антрето влезе майка й, Олга Николаевна. Лукашин се усмихна тържествуващо. Беше сигурен, че се връща Надя.

— Кой е?

Не последва отговор. Лукашин бързо пъхна снимката на Надя в джоба си и се вцепени.

Олга Николаевна стоеше на прага и с ужас гледаше непознатия.

— Извинете! — Лукашин скокна, бързо си навлече сакото и нахлузи обувките. — Извинете.

— Ти кой си? — в упор попита Олга Николаевна.

— А вие? — отвърна с въпрос Лукашин. — Всъщност досещам се… — Понечи да пристъпи към нея. — Много ми е приятно…

— Стой там, ще викам! — спря го Олга Николаевна.

Лукашин покорно замръзна.

— Сега ще ви обясня всичко… — И пак понечи да я приближи.

— Стой, не мърдай!

— Не се плашете от мен! — замоли Лукашин.

— Защо си влязъл вкъщи? — строго попита Надината майка, очевидно го мислеше за крадец.

Лукашин въздъхна и пак започна:

— Всяка година на трийсет и първи декември ходим с приятели на баня…

— Не на мене тия! — прекъсна го Олга Николаевна. — Не ме гледай, че съм бабичка. Няма да ми се измъкнеш!

— Изобщо не мисля да се измъквам! Тук ми е добре!

— Обръщай джобовете! — нареди Олга Николаевна. Личеше си, че е жена със силен характер.

Лукашин се усмихна мазно и сложи на масата парите, които Надя му беше дала за билет:

— Ето, задигнал съм само петнайсет рубли!

— Слаба работа! — прецени майката. — Дай ги тук. Друго нищо ли не си прибрал?

— Нямах време.

— На вид си свестен човек! — Олга Николаевна поклати глава. — Не приличаш на обирджия. Не те ли е срам да крадеш по апартаментите навръх Нова година? Хората празнуват, а ти… не те е срам…

Лукашин честно търсеше начин да се помирят:

— Как се казвате?

Но получи достоен отговор:

— Не е твоя работа!

— Изслушайте ме. Всичко ще ви обясня. На трийсет и първи декември ние с приятелите ми ходим на баня… — При тези думи Лукашин наруши обещанието си и направи крачка напред.

— Помощ! — изкрещя Олга Николаевна. — Крадец!

Лукашин замръзна и я заувещава уплашено:

— Недейте да викате, моля ви се!

— А ти недей мърда, стой там! — съвсем спокойно му отговори Олга Николаевна. — Сега ще си дойдат Надя и Иполит и ще те арестуваме!

— Иполит вече го няма! — усмихна се Лукашин.

— Защо? — обърка се Олга Николаевна.

— Разкъсах го на парчета и го изхвърлих през прозореца!

Реакцията на Олга Николаевна беше съвсем неочаквана. Възрастната жена изведнъж някак се отпусна и бавно се свлече по стената, явно губеше съзнание. Лукашин успя да я подхване, завлече я до дивана и я сложи да легне.

— Не се плашете! — успокои я той. — Имах предвид снимката.

Олга Николаевна с мъка си пое дъх и изпъшка:

— Иди оттатък, на поличката има едно жълто шишенце и до него чашка. Сложи ми трийсет капки!

— Валокордин ли? — попита Лукашин, докато тичаше за лекарството.

— Виж го ти колко бил образован! — учуди се Олга Николаевна. Седна и си оправи косата.

Лукашин се върна. Тя взе чашката и я изпи; миришеше на джоджен.

Лукашин внимателно я хвана за ръката, стисна китката й, напипа пулса.

— Правили ли сте си кардиограма?

— Имам… — спомни си Олга Николаевна — изместване вляво…

— Няма нищо. Това е от възрастта, всички го имат. Как сте с кръвното?

— Сто и седемдесет на сто.

— Взимате ли резерпин?

— Откъде ги знаеш тия работи? — зачуди се Олга Николаевна.

— Лекар съм.

Тя поклати глава.

— И се занимаваш с такива неща!? Не ти стигат парите ли?

Лукашин бръкна в джоба си, извади подпечатана рецепта, седна на масата.

— Сега ще ви изпиша едно ново лекарство за хипертония.

Олга Николаевна се възползва от това, че Лукашин седеше на масата и пишеше, без да й обръща внимание, стана от дивана и крадешком се промъкна до вратата.

— Може да си крадец, ама си грижовен!

Бързо изскочи в антрето и обърна ключа.

Лукашин чу щракването на ключалката и се обърна.

— Защо правите така? — Отиде до вратата и пъхна рецептата отдолу. — Вземете това, нека Надя непременно го поръча в аптеката!

— Отдавна ли я познаваш? — Фактът, че Лукашин назова дъщеря й по име, озадачи Олга Николаевна.

Лукашин взе да пресмята:

— Сега е седем… Аз дойдох у вас към единайсет… Значи се познаваме горе-долу от осем часа.

— И ти цяла нощ киснеш тук?

— Цяла нощ! — Лукашин взе китарата и прокара пръсти по струните.

— И как така Надя не те е изгонила? — попита Олга Николаевна.

— Сигурно не е поискала… Така мисля…

През това време таксито зави от Невски към Московската гара. Надя плати и слезе.

И сякаш в такт със стъпките й зазвуча песен. Пееше пазеният от Олга Николаевна Лукашин.

Аз попитах ясена, где е тя, любимата?

Дума не отрони той, завъртя глава.

Питах и тополата, где е тя, любимата?

Тихо ме обсипаха листи след това…

В чакалнята Надя спря пред дежурната каса, която работеше цяла нощ. Пред гишето имаше двама души. Надя изчака, купи билет до Москва, после излезе на площада пред гарата.

Есента попитах аз, где е тя, любимата?

Есента отвърна ми със проливен дъжд.

И дъжда попитах аз, где е тя, любимата?

Рукнаха по-горестно сълзи изведнъж…

Надя бавно крачеше през нощния град. Новогодишните елхи искряха разноцветно по площадите. Шумни весели групи излизаха от входовете и постепенно запълваха улиците. Заваля сняг. Надя самотно вървеше по снежните булеварди.

Питах после месеца, где ми е любимата?

Той се скри зад облака, без да промълви…

Облака попитах аз, где е тя, любимата?

Той в небето, синьото, се стопи, уви…

Когато наближи блока си, небето изсветляваше.

Тя вдигна глава, погледна ярко осветения си прозорец и затича към входа.

Верни мой приятелю! Где е тя, любимата?

Скрила се е някъде, а къде — не знам.

Той отвърна, милият, той отвърна искрено:

„Бе за теб любима тя, но днес ми е жена!“[1]

При последните думи на песента външната врата се отвори и Надя влезе в апартамента.

— Мамо! — учудено попита тя. — Защо седиш в антрето?

— Пазя един престъпник! — гордо отвърна майка й. — А той ме развлича с песни.

— Престъпникът съм аз! — обади се Лукашин.

Надя уморено се съблече.

— Мамо, хайде да го освободим!

Олга Николаевна се смъкна от стола и го отмести, та Надя да може да влезе в хола.

— Измръзна ли? — грижовно попита Лукашин.

— Не, возих се на такси!

Олга Николаевна внимателно наблюдаваше сцената, която се разиграваше пред очите й.

— Къде ходи? — попита Лукашин подозрително.

Надя отвори чантата си.

— Взех ти билет за сутрешния влак!

— Много съм ти благодарен! — Лукашин взе билета и го погледна под лампата, за да види чукнатата дата. — Правилно си постъпила! Спасяваш ме! Направо съм трогнат! Ще ти бъда признателен навеки! Избавила си ме от досадното чакане на опашка! И си ми взела долно легло! Просто нямам думи! И макар заплатата ми да е малка…

Лукашин отвори прозорчето и… изхвърли билета.

Олга Николаевна мигновено прецени ситуацията:

— Я аз да се върна при Люба и да продължим Новата година!

— Просто не знам как да ви благодаря! — каза Лукашин. Спомни си вчерашния разговор в московския апартамент и прибави: — Вие сте една страхотна майка!

Вече от вратата Олга Николаевна подхвърли шеговито:

— Само внимавай, като се върна, да няма някой трети, Надежда!

— Не се безпокойте! — твърдо обеща Лукашин. — Няма да допусна такова нещо!

Олга Николаевна се засмя и излезе.

— Ако си спомняш, аз ти обещах да се върна със снимката на Иполит! — Надя я извади от чантата си и тържествено я сложи на старото й място.

Лукашин незабавно грабна снимката и… я скъса.

— Леле, леле, леле! — нареждаше той. — Какъв срам! Какъв ужас! Какви малки парченца!

— Ти си авантюрист! — вбесена извика Надя.

— Естествено… — усмихна се Лукашин.

— Бандит! — негодуваше Надя.

— Естествено… — И той се опита да я прегърне.

Надя задумка с юмруци по гърдите му.

— Безсрамен нахалник! — съпротивляваше се тя.

— Естествено! — съгласи се Лукашин.

— Варварин! — Яростта на Надя изведнъж се изпари.

— Ама разбира се! — Лукашин я притисна към себе си.

— Алкохолик! — неочаквано отмаляла, продума Надя.

— Ама разбира се! — не отстъпваше Лукашин от целта си.

— Глупчо! — нежно каза Надя.

— Да, да, да… — обезумял от близостта на любимата, измърмори той.

— Знаеш ли какъв си? — прошепна Надя.

Но Лукашин вече я целуваше.

И тутакси за проклетия на вратата се звънна.

— Няма да отваряме! — умоляващо каза Лукашин. — Няма ни!

Пак се звънна.

— Който ще да е — не отваряме!

И пак.

— Чудни хора! — Това вече беше Надя. — Щом не отваряме, значи ни няма!

— А пък ако сме си вкъщи и не отваряме, значи не искаме да виждаме никого!

Стояха прегърнати, без да помръдват, чакаха следващото позвъняване.

И когато го чуха, Лукашин възкликна:

— Колко нетактично!

А Надя го подкрепи:

— И невъзпитано!

Вече се звънеше непрекъснато.

— Еее, ама това вече е безобразие! — наежи се Лукашин.

— Ние пък напук няма да отворим! — каза Надя.

— Дръж се. Да видим кой има по-здрави нерви!

На неизвестния му омръзна да звъни, сега блъскаше по вратата с юмруци и риташе.

— Кой е тоя луд? — нервно каза Надя.

— Моля те, недей да изпадаш в паника! — убеждаваше я Лукашин.

— Ще трябва да отворим! — Надя се освободи от прегръдката му. — Ще изкърти вратата!

— Аз ще отворя! — заплашително каза Лукашин.

Тръгнаха заедно към вратата.

— Женя, само спокойно!

Отвориха заедно. Пред тях се поклащаше сияещият Иполит. Радостта му явно беше предизвикана от алкохолно опиянение.

— Милички! Аз, аз ви чупя вратата!

Влезе, без да се съблича, кожената му шапка бе килната над ухото.

— Дойдох да ви пожелая щастие! Гладен съм като вълк!

И веднага почна да се тъпче.

— За пръв път те виждам в такъв вид… — плахо се обади Надя. Лукашин объркано мълчеше.

— Аз наистина съм за пръв път в такъв вид… — все така весело отвърна Иполит. — Крачим значи по шосето с посинелите нослета. За мен се отнася… — Вдигна крак. — Тънки са ми подметките. Този тук — Иполит посочи Лукашин — го знае. Хубаво, че има добри хора, прибраха ме, погрижиха се за мен…

— То си личи! — не се сдържа Лукашин.

— Животът е пълен с изненади! — въодушевено продължи Иполит. — И това е прекрасно! Може ли да има очаквано, планирано, програмирано щастие? Скучно живеем ние! Липсва ни авантюризъм! Отвикнали сме да прескачаме през прозорците при изгорите си. Забравили сме как се правят големи хубави глупости! — Изведнъж се намръщи. — Страшно е гадна тази ваша желирана риба… Догодина непременно отивам на баня.

— Защо ще чакате цяла година? — пошегува се Лукашин, но в гласа му звучеше тревога. Не можеше да не забележи, че с идването на Иполит Надя някак се промени.

— Правилно! — Иполит стана от масата и тръгна да си ходи. После неочаквано зави, влезе в банята и пусна водата.

Надя и Лукашин се заослушваха.

— Май пусна водата! — каза тя. — Защо ли?

Лукашин хукна към банята и уплашено я повика:

— Бързо, Надя!

Тя също дотича и видя, че… Иполит с палтото и шапката стои под душа. Беше насапунисал гъбата и си търкаше ръкава.

— Да не си се побъркал!? — извика Надя. — Веднага излизай!

— Не ща! — отказа Иполит.

Надя не знаеше как да го убеди.

— Ще си съсипеш палтото!

— Не издребнявай — небрежно подхвърли Иполит.

— Поне шапката свалете! — плахо го посъветва Лукашин.

— Добре си ми е с нея! — отсече Иполит. — Ти по-добре си трай.

— Моля ти се, излез! — Надя почти плачеше.

— Каква красива романтична история! — Иполит продължаваше да се къпе. — Ох, дойде топлата… Срещу Нова година един отишъл на баня. Това го характеризира един път. В банята се напоркал, че щял да се жени… Това пак е в негова полза. После го мятат на самолета като чувал с картофи — и ето ви го нашия в друг град. Обаче него не го е еня, той е по големите мащаби… — Иполит подаде гъбата на Лукашин. — Изтъркай ми гърба, Женя! Като не щеш — не щеш! — Спря водата. — Та тук значи среща друга жена, забравя московската си годеница и си взима ленинградска. Човек със здрави морални устои.

Иполит си свали шапката и я изстиска.

— Престанете, моля ви! — тихо каза Лукашин, но не гледаше Иполит, а Надя.

Иполит излезе от банята, събу си едната обувка, изля водата, после направи същото и с другата.

— Няма защо да се дразним от истината, нищо, че горчи! Всичко това са глупости, Надя! — сериозно каза Иполит. В гласа му звучеше мъка. — Човек може да разруши старото за една нощ, но не може да създаде ново! Утре ще дойдат махмурлукът и пустотата. Краят на новогодишната нощ!

И зашляпа с мокри крака към вратата.

— И двамата знаете, че съм прав! Тепърва ще си спомняш за Иполит, Надя!

— Къде отиваш? — уплаши се тя. — Ще се простудиш!

Лукашин се опита да му препречи пътя:

— Никакво излизане! Ще се вледените!

— Пуснете ме! Долу ръцете! — настоя Иполит. — Може пък да искам да се простудя и да умра!

И с тези думи напусна апартамента.

Настъпи напрегната тишина. Надя проговори първа:

— Боже мой! Колко съм уморена! Каква безумна нощ!

— Ако дойде още веднъж — каза Лукашин, — сигурно ще ни подпали, а, честно казано, е свестен човек!

— Много ми е мъчно за него… — замислено каза Надя. — Но важното е, че сега той ни каза онова, което ние самите не се решаваме да си кажем…

— Опомни се, Надя!

— Точно това правя! — тъжно отвърна тя.

Внезапно вратата се отвори. Лукашин и Надя рязко се обърнаха. Но този път се връщаше Олга Николаевна.

— Люба ляга да спи, а пък на стълбите е студено… — Тя ги огледа подозрително. — Вие ли поляхте Иполит? Видях го мокър до кости…

— Никой не го е поливал! — възрази Лукашин. — Мокър е от сълзи…

— Какво ви е направил човекът!? — укори ги Олга Николаевна и си отиде в стаята.

Сега, след като майката се прибра, в стаята пак се възцари неловко мълчание.

И пак Надя проговори първа:

— Е, време ти е вече…

— Но самолетите са на всеки половин час…

— Половин час не оправя нищо.

— Ама това е страшно глупаво и нелепо… — Лукашин разбираше, че вече нищо не може да се направи, и все пак опитваше да се бори с неизбежното. — После цял живот няма да си го простим!

— Трябва да умеем да потискаме чувствата си! — Надя се усмихна криво.

— Защо да ги потискаме? Не ги ли потискаме прекалено често? — печално каза Лукашин.

А Надя пак свали китарата от стената и отиде до прозореца — навън светлееше първата утрин на новата година.

— Разбери, Иполит донякъде е прав. Ние попрекалихме, но новогодишната нощ свърши и всичко си идва на мястото…

Надя хвана няколко акорда и запя нежно и печално:

По сънна огледална плът

гадая мислено

какви посоки ви зоват,

какви ли пристани.

И виждам: палуба в мъгла

и вас на кораба…

Вас — в димни влакове… Поля,

в тъга оборени…

Роса припада с вечерта,

в небето — гарвани…

По всички пътища в света

аз благославям ви![2]

Лукашин тъжно гледаше през прозореца.

— Вече е сутрин… Имам чувството, че тази нощ преживяхме цял живот…

Надя също погледна навън.

— Все пак вземи билета. Мисля, че ще го намериш…

— Не, няма да тръгна с влак! — отказа Лукашин. — Да ме люшка седем часа…

Взе от масата петнайсетте рубли и ги пъхна в джоба си.

— Не ме забравяй! — тихо каза Надя.

— И ти… — помоли Лукашин.

— Хайде, Женя, тръгвай! — Надя се страхуваше от себе си.

— Може ли да те целуна за сбогом?

— Недей, Женя, моля те… Много те моля…

— Нека те погледам, преди да си тръгна!

Седнаха далеч един от друг. Помълчаха. После Лукашин виновно си призна:

— Откраднах ти снимката.

— Приятно ми е, че ще имаш моя снимка…

Лукашин изведнъж се сети:

— Ами ако самолетите не летят? Може ли да се върна?

— Не, не… — Надя поклати глава. — Тогава вземи влака.

— Е, хайде, тръгвам си!

Лукашин рязко стана. Грабна кожуха си от антрето. После спря с надеждата, че тя може би ще го върне.

Надя седеше като каменна.

Лукашин бързо излезе на стълбите.

Надя понечи да тръгне след него, но се овладя и седна…

[1] Текст В. Киршчон — Б.а. ↑

[2] Текст М. Цветаева — Б.а. ↑

В чакалнята на летището музиката изведнъж спря и дрезгав глас съобщи:

— За сведение на пътниците, заминаващи за Красноярск: поради неблагоприятни атмосферни условия…

Познатият му пътник в червения фотьойл дори не въздъхна, само безнадеждно погледна високоговорителя.

— Здрасти! — обади му се Лукашин. — Още ли седите тук?

— Ами няма къде да легна — отвърна нещастният пътешественик. — А вие вече се връщате, така ли?

— Уви… — въздъхна Лукашин. — Къде посрещнахте Новата година, в ресторанта ли?

— Разбира се, че не. Там трябва да си поръчаш маса предварително. Тук я посрещнах, на този червен фотьойл…

По уредбата обявиха:

— Умоляваме пътниците на полет № 242 Ленинград-Москва да се подготвят за отвеждане към самолета…

Лукашин се разбърза.

— Дали ще имате две копейки?

— Ще ви услужа с исканата сума… — Пътникът извади една монетка и му я подаде. — Не ми се виждате много щастлив…

— Благодаря… — Лукашин хукна към телефона.

Телефонът в апартамента на Надя звънеше.

Надя, естествено, го чуваше, но не вдигаше слушалката.

Лукашин на летището все още се надяваше, че ще се свърже.

Надя тъжно слушаше безкрайния звън.

После телефонът млъкна…

Как страшно, мила, е, и странно,

в пръстта сродени, сплели клони.

Как страшно, мила, е, и странно,

трион да те разполови.

Не ще зарасне тази рана,

във чисти сълзи ще се рони,

не ще зарасне тази рана,

в смолата жарка ще кърви.

Самолетът летеше от Ленинград към Москва.

Вътре седеше Лукашин. И му се струваше, че чува гласа на Надя:

Живея ли, ще бъда с тебе,

душа и кръв са неделими…

Живея ли, ще бъда с тебе,

любов и смърт едно са, знай.

Ще отнесеш със теб, любими,

ще отнесеш в света враждебен,

ще отнесеш в света враждебен

дома си, родния си край.

От летището взе автобуса. Беше седнал до прозореца и опрял рамо в стъклото, безучастно гледаше горичките и полята, после купчините блокове, еднакви като бирени шишета…

Но ако няма лек за мене

от мъката неизцерима,

но ако няма лек за мене

сред мрака, ледения мраз?

И пак звучеше Надиният глас. Сякаш Надя беше някъде тук.

Не ще сме вечно разделени.

Не ме забравяй, мой любими.

Не ще сме вечно разделени —

ще се завърнем, ти и аз.

Скоро след като автобусът пресече околовръстното шосе, Лукашин слезе. И бурята го връхлетя. Сред вятър и сняг той вървеше през опустелия базар за елхи, покрай заключените будки, а виелицата подмяташе изоставените балони и сърдито късаше хартиените гирлянди.

Ако изчезна аз безследно,

проблеснал лъч сред тъмнината,

ако изчезна аз безследно

във звезден облак, в млечен дим?

И пак се обади Надиният глас. Беше като магия.

За тебе ще се моля вредом —

да помниш пътя към земята,

за тебе ще се моля вредом —

да се завърнеш невредим.

Лукашин все вървеше, отвяван от фъртуната, настръхнал от студ и мъка.

Люлян в опушени вагони,

се чувствал той смирен, отритнат.

Люлян в опушени вагони,

той полуплакал, полуспал.

Когато изведнъж по склона

вагонът му за миг залитнал,

когато изведнъж по склона

над свойте релси прелетял.

Захвърлила безумна сила

във страшна преса всяко нещо,

захвърлила безумна сила

там земното в неземен ров…

Малката му фигурка се влачеше покрай една старинна църква.

И никого не защитила

мечтаната тъй дълго среща,

и никого не защитила

ръката, трепнала с любов.

Не се разделяйте тъй леко!

Не се разделяйте тъй леко!

Не се разделяйте тъй леко!

Любимите са плът от вас!

Сбогувайте се с тях навеки,

сбогувайте се с тях навеки,

сбогувайте се с тях навеки,

когато тръгвате за час.[1]

Лукашин спря пред входа на блока си и отчаян се опря на вратата. После бързо влезе.

Щом чу познатите стъпки, майка му изскочи възбудена и развълнувана и го затрупа с куп въпроси:

— Обясни ми какво стана?… Нищичко не разбирам! Страшно се разтревожих! Къде изчезна? Какво се е случило? Къде е Галя?

— Бях в Ленинград — кратко, но ясно отговори синът.

— Къде?! — ахна майката.

— В Ленинград. Уморен съм, спи ми се. — Лукашин се повлече към стаята.

— Значи пак избяга в Ленинград! — заключи Марина Дмитриевна.

Лукашин седна на дивана и монотонно заповтаря:

— Знаеш, че всяка година на трийсет и първи декември ходя на баня с приятели… Вчера там пихме и после случайно, не нарочно, нали разбираш, а по погрешка ме пратили в Ленинград вместо Павел…

Марина Дмитриевна чак приседна от учудване.

— Как така ще те пратят? Ти да не си колет, багаж или куфар? Толкова ли си бил пиян?

— Толкова! — отговори Лукашин, докато се събуваше.

— Много си се разпуснал! — възмути се майка му. — Ех, как ти трябва жена! Дано поне нея да слушаш! Мога да си представя как си обидил Галя!

— Обадих й се от Ленинград! — Лукашин полегна. — Опитах се да й обясня всичко, но…

— Аз не бих ти простила! — продължаваше да се ядосва майка му. — Галя има ли телефон?

— Слава богу, не!

Но Марина Дмитриевна разбра отговора му посвоему.

— Знам, че ще ти е трудно да се разбереш с нея… Сега ще отида до тях и ще я доведа! Ако окаже съпротива, ще употребя сила — майка му се усмихна, — ще я вържа.

— Мамо! — Гласът на Лукашин беше молещ. — Не ме доубивай!

— Вече не искаш да се ожениш за Галя, така ли?! — изуми се Марина Дмитриевна.

— Мамо, аз срещнах друга жена!

— Къде? — Майка му беше потресена.

— В Ленинград!

— Кога?

— Тази нощ.

— О, господи! И затова се разделяш с Галя?

— Да! — отговори синът.

Майката припадна, свлече се от стола. Лукашин скочи, вдигна я, сложи я да легне на дивана.

— Какво ви става на всички, като че ли сте се наговорили!

Марина Дмитриевна отвори очи.

— Ти си женкар!

— Мамо, мамичко… Толкова съм нещастен, така не ми върви…

Той извади от вътрешния си джоб снимката на Надя и я сложи на масичката до дивана.

— Сигурно ще си остана стар ерген… В крайна сметка защо да се женя? Никоя жена няма да се грижи за мен като майка ми… Представяш ли си тук, вкъщи, да заживее друга жена. Не се знае дали ще се харесате… Аз ще се тревожа. Не, мамо, нека всичко си остане както досега…

— Бедното ми момче! — Майките винаги съжаляват децата си. — Всичко ще се оправи. Легни да си починеш.

Нямаше нужда да го уговаря дълго.

Марина Дмитриевна дръпна пердетата и вече от вратата все пак попита:

— Как се казва?

— Надя. Прекрасно име.

— И най-важното, рядко! — Майка му се прибра в кухнята.

А Лукашин… Лукашин заспа. И това хич не е чудно. Когато им е мъчно, мъжете поначало спят добре.

Мина известно време. По всяка вероятност малко.

Лукашин спеше дълбок сън. И не си личеше да страда. Не хлипаше, не стенеше, не се въртеше. А нечия тънка ръка пъхна в ключалката ключ. Вратата на апартамента се отвори. Не е трудно да се сетим, че Надя беше отворила със своя ключ. Държеше познатата ни вече чанта, от която, както и преди, стърчеше брезовата метличка. Без да се съблича, Надя влезе и видя спящия. Седна на един стол до главата му. Но интуицията на влюбения мълчеше. Той продължаваше да спи. Надя поклати укорно глава, извади метличката и почна да гъделичка Лукашин по лицето. Той уплашено отвори очи, видя Надя, но не повярва и пак зарови лице във възглавницата. И чак след миг разбра, че това не е сън.

— Надя! — възкликна Лукашин. — Ти ли си?

— Забрави си метличката вкъщи! — нежно съобщи Надя.

Лукашин я прегърна.

— Как ме намери?

— Ти наистина си ужасен глупак! — нежно каза Надя.

И точно тогава на вратата се звънна.

Надя въздъхна:

— И тук се почва същото!

— Надявам се, че не е Иполит! — въздъхна и Лукашин.

Марина Дмитриевна отвори и в апартамента нахълтаха Александър, Павел и Михаил.

— За много години! Да ви е честито!

Без да се събличат, те забързаха навътре. Марина Дмитриевна едва ги настигаше.

— Как пък можах да сбъркам! — смееше се Михаил. — Нали никога не се напивам!

И тогава видяха Надя и Лукашин, които се прегръщаха, без да им обръщат внимание.

— Стига се прегръщахте де. Гости имате! — високо каза Александър.

— Не можем! — Лукашин се страхуваше да пусне Надя. — Толкова дълго не сме се виждали.

Марина Дмитриевна стоеше на вратата, безсилна да каже дори една дума.

— На мен това изобщо не ми пречи — каза Павел. — Тебе — той погледна Александър — дразни ли те? Мен не.

— Радвам се — тържествено продължи Павел, — че Галя ти е простила! Скъпа Галя! Бъдете щастливи винаги! Женя, ние одобряваме избора ти! Ти избира дълго, но… скъпа Галя, ние, приятелите на Женя…

В този миг Лукашин забеляза майка си, която все така неподвижно стоеше на вратата.

— Мамо, моята Надя дойде!

Приятелите се слисаха. Павел онемя. Всички мълчаливо се взряха в Надя.

— Мислите ли, че съм лекомислена? — попита тя Марина Дмитриевна.

— Времето ще покаже! — философски отговори Марина Дмитриевна, която бавно идваше на себе си.

Александър се окопити и сръга Павел.

— Ти разбираш ли нещо?

— Това май не е Галя! — измърмори Павел. И на свой ред се обърна към Михаил: — Защо мълчиш? Нали си ни най-умният!

— Твърдо знам само едно — усмихна се Михаил и посочи Лукашин. — Един от тях двамата е Женя!

— Мили приятели! — Лукашин държеше Надя за ръка. — Толкова съм ви благодарен… че ме взехте на баня… и че ме пратихте в Ленинград… И че там също има точно такава улица и точно такъв апартамент… Иначе никога нямаше да бъда щастлив!

1968

[1] Текст А. Кочетков — Б.а. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.